Хулио Кортасар
Лотарията

Превод от испански: Мария Пачкова, 1981

chitanka.info

Пролог

„Какво да прави романистът с посредствените, съвсем «обикновени» хора и как да ги покаже пред читателите, за да ги направи поне що-годе интересни? Напълно да ги отмине в разказа си не е възможно, защото посредствените хора всеки момент и в мнозинството си са необходимо звено, което свързва житейските събития; да ги отмине — значи да наруши достоверността.“

Достоевски, „Идиот“, IV, 1.

I

„Маркизата излезе в пет — помисли Карлос Лопес. — Къде ли, по дяволите, съм чел това?“

Беше в „Лондон“, на ъгъла на „Перу“ и „Авенида“; беше пет и десет. Маркизата излезе в пет? Лопес тръсна глава, за да отхвърли откъслечния спомен, и отпи от своя „Килмес Кристъл“. Не беше достатъчно студен.

— Нарушат ли на човек навиците му, той е като риба на сухо — каза доктор Рестели, с поглед в чашата си. — Знаете ли, много съм свикнал със сладкото мате[1] в четири часа. Забележете тази дама, която излиза от метрото, не знам дали ще успеете да я видите — има толкова много пешеходци. Ето я, имам предвид русата. Дали ще срещнем такива руси и изящни пътнички по време на нашата приятна разходка по море?

— Съмнително е — каза Лопес. — Най-хубавите жени винаги пътуват в другия кораб, това е неизбежно.

— Ех, скептична младеж — каза доктор Рестели. — Аз вече съм надхвърлил възрастта на лудориите, макар че, разбира се, умея да се забавлявам отвреме-навреме. При все това съм запазил оптимизма си и както в багажа си съм приготвил три бутилки грапа[2] от Катамарка, съм почти сигурен, че ще се радваме на компанията на красиви момичета.

— Ще видим, ако изобщо пътуваме — каза Лопес. — А понеже говорим за жени, ето там влиза една, достойна да извиете глава около шестдесет градуса в посока Флорида. Така… достатъчно. Онази, която говори с дългокосия. Изглежда напълно като тези, които ще тръгват с нас, макар че, по дяволите, ако знам как изглеждат тези, които ще тръгват с нас. Дали да пийнем по още една бира?

Доктор Рестели одобри почтително. Лопес си каза, че с твърдата яка и синята копринена връзка на морави точки той извънредно много му напомняше някоя костенурка. Носеше пенсие, което подронваше дисциплината в гимназията, където беше преподавател по история на Аржентина (а Лопес — по испански), и даваше повод с присъствието и метода си на обучение за различни прякори — от Черния котарак до Галерита[3]. „А на мен какви ли прякори са ми сложили?“ — помисли лицемерно Лопес; той беше сигурен, че момчетата се задоволяват с нещо като Лопес-с-дневника или други подобни.

— Красиво създание — отсъди доктор Рестели. — Не би било никак лошо да се включи в пътешествието. Дали от перспективата за соления въздух и тропическите нощи, но трябва да призная, че се чувствувам твърде въодушевен. За ваше здраве, колега и приятелю.

— И за ваше, колега и съпечеливши — каза Лопес, като значително намали нивото на половинлитровата си халба.

Доктор Рестели ценеше (с резерви) своя колега и приятел. На съветите той обикновено се разграничаваше от лекомислените оценки, изказвани от Лопес, който заставаше упорито в защита на непоправими мързеливци и други не чак толкова големи мързеливци, но любители на преписването по контролни или четенето на вестник насред Вилкапуджо (като се има пред вид колко нанагорно е да обясниш достойно пердаха, който готите удрят на Белграно[4]). Но независимо от бохемските си наклонности, Лопес се държеше отлично като колега, винаги готов да признае, че доктор Рестели трябва да произнася речите на 9 юли, който пък скромно отстъпваше пред настойчивите молби на доктор Гулиел-мети и дружеския, но не по-малко незаслужен натиск от страна на преподавателското тяло. Всъщност истински късмет е, че от туристическата лотария спечели Лопес, а не колегата Гомес или учителката по английски на трети курс. С Лопес човек можеше да се разбере, макар понякога да го избиваше на краен либерализъм, даже на достойно за порицание левичарство, а това той никому не можеше да позволи. Но затова пък обичаше жените и конните състезания.

— И на четиринадесетата пролет ти се отдаде на живота и насладите на тангото — изтананика Лопес. — Защо си купихте билет, докторе?

— Наложи се да отстъпя пред внушенията на госпожа Ребора, драги. Вие знаете какво представлява тази госпожа, когато си науми нещо. Нали и на вас ви досади много? Естествено сега сме й благодарни, справедливо е да го признаем.

— На мен ми вади душата близо осем междучасия — каза Лопес. — Човек изобщо не може да се задълбочи в спортната рубрика с такава муха край себе си. Странното е, че не разбирам какъв интерес е имала. По принцип лотария като лотария.

— А, не. Ще ме извините. Специално теглене, напълно различно.

— Но защо мадам Ребора продаваше билети?

— Предполага се — каза тайнствено доктор Рестели, — че този тираж е трябвало да се разпродаде на известен, да кажем, подбран кръг от хора. Вероятно Държавата е призовала нашите дами, както в исторически моменти, към доброволно сътрудничество. Не би било редно, в края на краищата, на печелившите да се наложи да общуват с хора, да кажем, от по-низша категория.

— Да кажем — съгласи се Лопес. — Но вие забравяте, че печелившите имат право да вкарат в играта до трима членове от семейството си.

— Скъпи колега, ако покойната ми съпруга и дъщеря ми, съпругата на този младеж Робироса, можеха да ме придружат…

— Разбира се, разбира се — каза Лопес. — При вас е друго, но вижте, защо да го усукваме — ако аз се побъркам и поканя например сестра си, щяхте да видите как се повишава категорията, нека използуваме вашия израз.

— Не вярвам, госпожица сестра ви…

— И тя не би повярвала — каза Лопес. — Но аз ви уверявам, че тя е от тези, които казват: „кво?“ и мислят, че „повръщам“ е неприлична дума.

— Наистина терминът е малко силен. Аз предпочитам „повдига ми се“.

— В замяна на това тя има склонност към „гади ми се“ или „връщам“. А какво ще кажете за нашия ученик?

Доктор Рестели премина от бирата към съвсем отявлена досада. Той никога нямало да разбере как госпожа Ребора, отегчителна, но в никакъв случай глупава, която на всичко отгоре гордо носи едно не съвсем случайно име, е могла да се остави да я повлече манията за пълна разпродажба и е паднала толкова ниско, да предлага билети на учениците от по-горните класове. Печалният резултат от последвалия успех, срещан може би само в някои апокрифни хроники на Казиното в Монте Карло, бе, че освен Лопес и той, награда беше спечелил и ученикът Фелипе Трехо, най-лошият в паралелката и повече от сигурен източник на някои глухи звуци, които се издаваха в час по история на Аржентина.

— Повярвайте ми, Лопес, на това нищожество не би трябвало да му разрешават да пътува. Той впрочем е и малолетен.

— Не само че пътува, но си води и семейството — каза Лопес. — Разбрах го от един приятел журналист. Той прави репортаж за малкото печеливши, които успя да открие.

Бедният Рестели, бедният достолепен Черен котарак. Сянката на гимназията щеше да го следва през цялото пътуване, ако въобще пътуват, и металическият смях на ученика Фелипе Трехо щеше да провали опитите му за флирт, Нептуновото шествие, шоколадовия сладолед винаги така забавното упражнение по водно спасяване. „Ако знаеше, че съм пил бира с Трехо и неговата компания на площад «Онсе» и че благодарение на тях знам за Галерита и Черния котарак… Горкият, той има толкова закостеняла представа за учителите.“

— Това може да е добър признак — каза, обнадежден, доктор Рестели. — Семейството уравновесява. Не смятате ли? Разбира се, как няма да смятате.

— Забележете — каза Лопес — тези близначки или почти близначки, които идват откъм „Перу“. Ето сега пресичат там „Авенида“. Открихте ли ги?

— Не знам — каза доктор Рестели. — Едната в бяло, а другата в зелено?

— Точно. Особено тази в бяло.

— Много е добре. Да, тази в бяло. Ммм, хубави прасци. Може би малко припряна в походката. Дали не идват на срещата?

— Не, докторе, явно отминават.

— Жалко. Ще ви кажа, веднъж имах една такава приятелка. Много приличаше на нея.

— На тази в бяло ли?

— Не, на онази в зелено. Винаги ще си спомням как… Но на вас няма да ви е интересно. Да? Тогава още по една биричка, всъщност има още половин час до срещата. Вижте, това момиче принадлежеше към един известен род и знаеше, че съм женен. Въпреки това, с две думи, тя се хвърли в прегръдките ми. Какви нощи, приятелю мой…

— Никога не съм се съмнявал във вашата Кама Сутра — каза Лопес. — Още по една бира, Роберто.

— Господата са страшно жадни — каза Роберто. — Личи си, че има влага. И във вестника пише.

— Щом като пише във вестника, свята истина — каза Лопес. — Вече започвам да подозирам кои ще бъдат нашите спътници. Имат същите физиономии, каквито и ние, полуразвеселени, полунедоверчиви. Огледайте се малко, докторе, и ще започнете да ги откривате.

— Защо недоверчиви? — каза доктор Рестели. — Тези слухове са неоснователни. Ще видите, че ще отплуваме точно както е описано на гърба на билета. Лотарията се радва на покровителството на Държавата, не е някаква случайна томбола. Разпродадена е в най-добро общество и би било странно да се допусне някаква нередност.

— Възхищавам се на доверието ви в бюрократичния ред — каза Лопес. — Явно то съответствува на вътрешния ред на вашата личност, така да се каже. Аз все си имам едно наум и никога не съм сигурен в нищо. Не че точно на Лотарията нямам доверие, макар и неведнъж да съм се питал дали това няма да свърши като с „Хелрия“.

— „Хелрия“ беше работа на агенции, и то вероятно еврейски — каза доктор Рестели. — Дори името, като си помисли човек… Не че съм антисемит, особено държа да подчертая това, но от години съм забелязал проникването на тази раса, така достойна, ако щете, в друго отношение. За ваше здраве.

— И за ваше — каза Лопес, като се сдържаше да не се изсмее.

Маркизата дали наистина е излязла в пет? През вратата откъм „Авенида де Майо“ влизаха и си отиваха все същите хора. Лопес използува моментното замисляне на своя събеседник, вероятно на етнографски теми, за да огледа подробно наоколо. Почти всички маси бяха заети, но само на някои цареше духът на предполагаемите пътешественици. Група момичета излизаха сред обичайната бъркотия, побутвания, смях и погледи към евентуалните съдници или обожатели. Влезе една госпожа, с щит от деца, която се насочи към салона със спокойните маси, където други госпожи и кротки двойки консумираха разхладителни напитки, сладкиши или най-много някоя чаша бира… Влезе един младеж (ами да, този да) с едно много мило момиче (дано да е да) и седнаха наблизо. Бяха нервни, гледаха се престорено естествено, но ръцете, суетящи се сред чанти и цигари, от своя страна ги разобличаваха. Навън „Авенида де Майо“ натрапчиво напомняше за вечната суматоха. С викове предлагаха вестници, някакъв високоговорител настойчиво препоръчваше нещо. Лееше се яростната лятна светлина на следобеда в пет и половина (час фалшив, както толкова други, изтеглени напред или назад) и една смесица от мирис на бензин, загрят асфалт, одеколон и мокри стърготини. Лопес се учуди, че Туристическата лотария е могла да му се стори в един момент ирационална. Само продължителният навик на кореняка от Буенос Айрес — да не кажем нещо повече, за да не изпадаме в метафизичност — можеше да приеме като разумно представлението, което го заобикаляше и го поглъщаше. И най-хаотичната хипотеза за хаоса не издържаше на тази бъркотия при тридесет и три градуса на сянка, на тези движения, ходове и контраходове, шапки и чанти, полицаи и вестници „Расон кинта“, автобуси и бира, всичко набъкано във всяка една частица време и главоломно изменящо се в следващата. Сега жената с червената пола и мъжът с карираното сако се разминаваха на две плочки разстояние в момента, в който доктор Рестел поднасяше към устата си половинлитрова халба, а красивото момиче (сигурно да) изваждаше червило. Сега двамата минувачи си бяха обърнали гръб, халбата бавно слизаше надолу, а червилото изписваше вечната дъгообразна дума. Кому, кому би могла да се види странна Лотарията?

[1] Парагвайски чай. — Б.пр. ↑

[2] Гроздова ракия. — Б.пр. ↑

[3] Качулата чучулига. — Б.пр. ↑

[4] Мануел Белграно (1770–1820) — аржентински генерал и политик, виден участник в националноосвободителното движение. — Б.пр. ↑

II

— Две кафета — поръча Лусио.

— И чаша вода, моля — каза Нора.

— Винаги носят вода с кафето — каза Лусио.

— Вярно.

— Само дето ти никога не я пиеш.

— Днес съм жадна — каза Нора.

— Да, топло е тук — каза Лусио, сменяйки тона. Той се наведе над масата. — Имаш уморен вид.

— Ами багажа, разните грижи…

— Грижи, съчетани с багаж, звучи странно — каза Лусио.

— Да.

— Уморена си наистина.

— Да.

— Довечера ще спиш добре.

— Надявам се — каза Нора. Както винаги, Лусио казваше най-невинни неща с тон, който тя се бе научила да разбира. Вероятно няма да спи добре тази нощ, тъй като ще бъде първата й нощ с Лусио. Втората й първа нощ.

— Миличко — каза Лусио, като галеше ръката й. — Сладичкото ми миличко.

Нора си спомни за хотела в Белграно, за първата нощ с Лусио, но това не означаваше, че си спомня, а като че ли по-малко забравя.

— Глупчо — каза Нора. — Резервното червило дали е в несесера?

— Хубаво кафе — каза Лусио. — Мислиш ли, че у вас не са разбрали? Не че е от значение за мен, но за да избегнем неприятностите.

— Майка мисли, че отивам на кино с Моча.

— Утре ще вдигнат дяволска пара.

— Вече нищо не могат да направят — каза Нора. — Като си помисля само, че отпразнуваха рождения ми ден… Ще си мисля за татко най-вече. Татко не е лош, но мама прави и с него, и с другите каквото си науми.

— Горещината все повече се усеща тук, вътре.

— Нервен си — каза Нора.

— Не, но ми се иска най-сетне да се качим на кораба. Не ти ли се вижда странно, че ни карат да идваме първо тук? Предполагам, че ще ни отведат до пристанището с кола.

— Кои ли са другите? — каза Нора. — Тази госпожа в черно, как мислиш?

— Ами, къде ще ти пътува тази госпожа? Може би двамата, които говорят там, на онази маса.

— Трябва да има още много, поне двадесетина.

— Малко си бледа — каза Лусио.

— От горещината.

— Добре поне, че ще почиваме, докато ни втръсне — каза Лусио. — Иска ми се да ни дадат хубава кабина.

— С топла вода — каза Нора.

— С вентилатор и кръгло прозорче. Външна кабина.

— Защо казваш кабина, а не каюта?

— Не знам. Каюта… В същност кабина е по-хубаво. Каюта ми прилича на ютена колиба или нещо подобно. Казах ли ти, че момчетата от службата искаха да дойдат да ни изпратят?

— Да ни изпратят? — каза Нора. — Как така? Значи те са в течение?

— В същност да ме изпратят — каза Лусио. — Не са в течение. Единственият, с когото съм говорил, е Медрано, в клуба. Не забравяй, че и той пътува, така че беше по-добре да му се каже предварително.

— Ама пък да се падне и на него — каза Нора. — Невероятно, нали?

— Госпожа Апелбаум ни предложи части от един и същ билет.[1] Изглежда, че са разпределили останалите някъде към Ла Бока, не знам. Защо си толкова хубава?

— Ами така — каза Нора, като остави Лусио да вземе и стисне ръката й. Както винаги, когато той й говореше отблизо, изпитателно, Нора любезно се оттегляше, като отстъпваше само малко, за да не го обиди. Лусио погледна нейната усмихваща се уста, която открехваше точно необходимото място за едни много бели дребни зъби (по-навътре имаше един златен). Ако им дадат хубава кабина тази нощ, ако тази нощ Нора си почине добре. Толкова много имаше да се заличава (в същност нямаше нищо, това, което трябваше да се заличи, беше нелепото нищо, в което тя се вкопчваше). Той видя Медрано да влиза през вратата откъм „Флорида“, сред някакви типчета с наперен вид, и една госпожа с дантелена гарнитура на блузата. Едва ли не с облекчение вдигна ръка. Медрано го позна и тръгна към тях.

[1] В Аржентина лотарийните билети се продават и на части. — Б.пр. ↑

III

„Лондон“ си го бива през горещините. От „Лория“ до „Перу“ има десет минути да се освежи и да хвърли един поглед на „Критика“. Трудността се състоеше в това той да изчезне, без Бетина много-много да разпитва, но Медрано измисли някаква среща на завършилите през 35-та година, вечеря в „Лопрете“, предшествувана от аперитив някъде другаде. Вече толкова много беше съчинявал от тегленето на Лотарията насам, че за последната, почти жалка измама не си струваше и да се споменава.

Бетина беше останала в леглото, гола, с поставен на нощната масичка вентилатор — четеше Пруст в превод на Менаше. Бяха се любили цяла сутрин, с почивки за сън, уиски или кока-кола. След като изядоха едно студено пиле, те разискваха върху стойността на творчеството на Марсел Еме, за стиховете на Емилио Балягас[1] и курса на мексиканското златно песо. В четири часа Медрано се пъхна под душа, а Бетина отвори тома на Пруст (бяха се любили още веднъж). В метрото, докато наблюдаваше със състрадателен интерес един ученик, който се мъчеше да прилича на мръсник, Медрано тегли мислено една черта под направеното през деня и го одобри. Съботата вече можеше да започне.

Гледаше „Критика“, но все още мислеше за Бетина, малко учуден от това, че все още мисли за Бетина. Прощалното писмо (харесваше му да го окачествява като посмъртно) бе написано предната нощ, докато Бетина спеше, подала крак изпод чаршафа, с паднали над очите коси. Всичко беше обяснено (освен, разбира се, всичко онова, което тя би решила да сметне, че не е), личните въпроси — благоприятно приключени. И със Сусана Данери той бе скъсал по същия начин, без дори да напусне страната, както сега; всеки път, когато срещнеше Сусана (особено по художествените изложби — нещо неизбежно в Буенос Айрес), тя му се усмихваше като на стар приятел, без сянка на озлобление или носталгия. Представи си как влиза в „Писаро“[2] и се озовава лице срещу лице с Бетина, усмихната дружелюбна. Пък макар и само усмихната. Но най-вероятно бе Бетина да се върне в Рауч[3], където съвсем невинно я очакваха безупречното й семейство и две преподавателски места по родния език.

— Doctor Livingstone, I suppose[4] — каза Медран.

— Запознай се с Габриел Медрано — каза Лусио. — Заповядайте, пийнете нещо.

Той стисна малко плахата ръка на Нора и поръча едно сухо мартини. Нора намери, че е по-стар, отколкото тя очакваше за приятел на Лусио. Сигурно беше почти на четиридесет години, но толкова хубаво му стоеше костюмът от италианска коприна, бялата риза. Лусио никога нямаше да се научи да се облича така, дори ако имаше пари.

— Как ви се виждат всичките тези хора — говореше Лусио. — Опитвахме се да отгатнем кои ще пътуват. Мисля, че излезе списък във вестниците, но аз го нямам.

— Списъкът за щастие беше много неточен — каза Медрано. — Освен моята личност бяха премълчани и други двама-трима, който искаха да избягнат всякаква гласност или семейни катастрофи.

— Освен това има и придружители.

— Е, да — каза Медрано и помисли за спящата Бетина. — Всъщност за сега виждам там Карлос Лопес и един господин с аристократичен вид. Не го ли познавате?

— Не.

— Лопес ходеше в клуба до преди три години, познавам го оттогава. Сигурно е било малко преди да дойдете вие. Отивам да проверя дали е от групата.

Лопес беше от групата и те се поздравиха много доволни, че отново се срещат, и то при тези обстоятелства. Лопес представи доктор Рестели, който каза, че Медрано му е познат по физиономия. Медрано използува освобождаването на съседната маса, за да извика Нора и Лусио. Всичко това отне доста време, защото в „Лондон“ не е лесно да станеш и си смениш мястото, без да предизвикаш нескрито раздразнение сред обслужващия персонал. Лопес извика Роберто и Роберто замърмори, но помогна при преместването и си прибра песото, без да благодари. Младежите с наперен вид започнаха да напомнят за себе си и настояваха за втора бира. Не беше лесно да се разговаря в този час, когато всички бяха жадни и се напъхваха в „Лондон“ като с обувалка, жертвувайки последната глътка кислород срещу съмнителната компенсация от халба бира или един индиан-тоник. Вече нямаше съществена разлика между заведението и улицата; по „Авенида“ сега излизаше и се изкачваше гъста тълпа с пакети, вестници и чанти, особено чанти с всякакви цветове и размери.

— С две думи — каза доктор Рестели, — ако съм разбрал добре, всички присъствуващи тук ще имаме удоволствието да бъдем заедно по време на това приятно пътуване.

— Ще имаме, да — каза Медрано. — Опасявам се обаче да не би част от този народен симпозиум там вляво да се присъедини към съжителството.

— Мислите ли? — каза Лопес, доста обезпокоен.

— Имат такъв един бандитски вид, който никак не ми харесва — каза Лусио. — На футболното игрище човек се сближава с всекиго, но на кораб…

— Кой знае — каза Нора, която се сметна за призвана да внесе една съвременна нотка. — Може и да са много симпатични.

— Междувременно — каза Лопес — една девица със скромен вид, изглежда, иска да се присъедини към групата. Да, така е. Придружена от една госпожа с черни одежди, излъчваща добродетелност.

— Те са майка и дъщеря — каза Нора, непогрешима в тези неща. — Божичко, какви дрехи са облекли.

— Това слага край на съмнението — каза Лопес. — Те не само ще тръгнат, но и ще пристигнат с нас, ако разбира се, тръгнем и пристигнем.

— Демокрацията… — каза доктор Рестели, но гласът му се изгуби в глъчката, идеща от изхода на метрото. Младежите с наперен вид, изглежда, разпознаха племенните звуци, тъй като двама от тях веднага отговориха, единият с вой — една октава по-високо, а другият — като мушна два пръста в устата си и ужасно изсвири.

— … е сведена до фамилиарничене — заключи доктор Рестели.

— Именно — вежливо каза Медрано. — Впрочем човек си задава въпроса, защо ли заминава.

— Моля?

— Да, защо е нужно да се заминава?

— Е — каза Лопес, — предполагам, че все може да е по-забавно, отколкото да се стои тук, на сушата. На мен лично ми е приятно, че съм спечелил пътуване за десет песос. Не забравяйте, че автоматическото право на платен отпуск е вече една съществена награда. Не може да се изпуска такова нещо.

— Признавам, че не е за пренебрегване — каза Медрано. — На мен печалбата от Лотарията ми послужи, за да затворя кабинета и известно време да не виждам проядени зъби. Но ще се съгласите, че цялата тази история… На два-три пъти имах впечатлението, че това ще свърши по начин… Впрочем прилагателното изберете вие, то винаги е произволната част на изречението.

Нора погледна Лусио.

— Струва ми се, че преувеличавате — каза Лусио. — Ако човек почне да отхвърля печалбите поради страх от измама…

— Не вярвам Медрано да има предвид някаква измама — каза Лопес. — По-скоро нещо, което се носи из въздуха, един вид подигравка, но на едно, така да се каже, възвишено ниво. Забележете, че току-що влезе една дама, чийто тоалет… Да, безспорно и тя. А ето там, докторе, току-що се настани нашият ученик Трехо, заобиколен от любещото си семейство. Това кафене започва да добива все по-презокеански вид.

— Никога няма да разбера как госпожа Ребора е могла да продава билети на учениците, и по-специално на този — каза доктор Рестели.

— Става все по-горещо — каза Нора. — Моля те, поръчай ми нещо разхладително.

— На кораба ще ни бъде добре, ще видиш — каза Лусио, като размахваше ръка, за да привлече Роберто, засуетил се около растящата маса на наперените, където се правеха такива своеобразни поръчки, като капучино[5], субмарино[6], сандвичи с наденица и бутилки черна бира, артикули, неизвестни в заведението или поне необичайни в този час.

— Да, предполагам, че ще бъде по-хладно — каза Нора, поглеждайки недоверчиво към Медрано. Тя все още беше разтревожена от думите му, или по-скоро това беше начин да съсредоточи тревогата в нещо, което можеше да се изразява и предава. Наболяваше я коремът, може би ще трябва да отиде до тоалетната. Колко неприятно да ти се налага да ставаш пред толкова господа. А може би ще успее да потърпи. Да, ще успее. Болката като че ли е по-скоро мускулна. Как ли изглежда каютата? С две много малки легла, едно върху друго. На нея ще й хареса горното, но Лусио ще си сложи пижамата и също ще се покатери на горното легло.

— Пътувала ли сте друг път по море, Нора? — попита Медрано. Напълно в стила му беше да я нарича веднага по име. Личеше си, че не е срамежлив с жените. Не, не бе пътувала, освен една екскурзия по делтата, но това, разбира се… А той пътувал ли е? Да, малко, като млад (сякаш сега е стар). До Европа и Съединените щати, на конгреси по одонтология и като турист. Десет сентавос за франк, представете си.

— За щастие тук всичко ще бъде платено — каза Нора, а й се искаше да потъне в земята.

Медрано я гледаше със симпатия и я закриляше от самото начало. И Лопес я гледаше със симпатия, но освен това си му личеше възхищението на кореняка, който нищо не изпуска. Ако всички са така симпатични като тях двамата, няма да съжалява, че е тръгнала. Нора отпи малко сироп от нар и кихна. Медрано и Лопес все така се усмихваха, закриляйки я, Лусио пък я гледаше, сякаш искаше едва ли не да я защити от толкова много симпатия. Един бял гълъб кацна за миг на перваза при входа на метрото. Заобиколен от всички тези хора, които вървяха нагоре и надолу по „Авенида“, той стоеше, безразличен и далечен. После отлитна без видима причина, така както без видима причина се беше и спуснал. През ъгловата врата влезе жена, хванала дете за ръка. „Още деца — помисли си Лопес. — Това без съмнение ще пътува, ако пътуваме. Вече наближава шест, часът на обясненията. Винаги става нещо в шест.“

[1] Кубински поет (1908–1954). — Б.пр. ↑

[2] Голяма изложбена зала в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[3] Градче край Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[4] Доктор Ливингстън, предполагам (англ.). — Б.пр. ↑

[5] Кафе с мляко. — Б.пр. ↑

[6] Подводница (исп.), тук чаша мляко с парче шоколад вътре. — Б.пр. ↑

IV

— Тук сигурно има хубав сладолед — каза Хорхе.

— Мислиш ли? — каза Клаудия, като погледна сина си със заговорнически вид.

— Разбира се, че мисля. Лимонов и шоколадов.

— Ужасна смесица, но щом ти харесва…

Столовете в „Лондон“ бяха особено неудобни, направени така, че поддържат тялото в неумолим вертикал. Клаудия беше уморена от приготвянето на куфарите; в последния момент бе открила, че липсват цял куп неща и се бе наложило Персио да тича да ги купи (за щастие горкият не бе имал много работа със собствения си багаж, който изглеждаше като за пикник), докато тя приключи със затварянето на апартамента и напише едно от ония съчинени в последния момент писма, за които изведнъж липсват всякакви мисли и дори чувства. Но сега ще почива, докато й омръзне. Отдавна имаше нужда да почине. „Отдавна имах нужда да се изморя, за да почивам след това“, поправи се тя, като си играеше вяло с думите. Персио скоро щеше да се появи, в последния момент си беше спомнил за нещо, което трябваше да бъде прибрано в тайнствената му стая в Чакарита[1], където той трупаше окултистки книги, а вероятно и ръкописи, които няма да бъдат отпечатани. Горкият Персио, той наистина има нужда от почивка и добре че властите разрешиха на Клаудия (с помощта на едно телефонно обаждане на доктор Леон Леубаум до инженер Еди-кой Си) да представи Персио за далечен роднина и да го вземе със себе си почти контрабандно. Но ако някой заслужава да се възползува от Лотарията, това беше Персио, вечният коректор при Крафт, обитател на тъмни пансиони в западната част на града, любител на нощните разходки из пристанището и улиците на Флорес. „Той ще оползотвори по-добре от мен това нелепо пътуване — помисли Клаудия, загледана в ноктите си. — Горкият Персио.“

Кафето я накара да се почувствува по-добре. И така, тя тръгва на пътешествие със сина си, като пътьом отвежда и един стар приятел, превърнат в мним роднина. Заминава, защото е спечелила от Лотарията, защото на Хорхе ще му се отрази добре морският въздух и защото на Персио ще се отрази още по-добре. Тя отново обмисляше изреченията, повтаряше: И така… Отпиваше глътка кафе, разсейваше се и отново започваше. Не й беше лесно да навлезе в това, което ставаше, това, което щеше да започне. Да заминеш за три месеца или да заминеш завинаги — разликата не е много голяма. Какво от това? Тя не беше щастлива, нито нещастна, крайностите, с които се преодоляват резките промени. Мъжът й щеше да плаща издръжка на Хорхе в който и да е край на света. За нея оставаха рентата, черната борса — при нужда винаги на разположение, и пътните чекове.

— Всички тия с нас ли ще идват? — каза Хорхе, завръщайки се постепенно от света на сладоледа.

— Не. Може да отгатваме, ако искаш. Аз казвам, че ще дойде тази госпожа в розово.

— Мислиш ли, а? Много е грозна.

— Добре, няма да я вземем. Сега си ти.

— Тези господа от масата там, с госпожицата.

— Твърде възможно. Изглеждат симпатични. Носиш ли си кърпичка?

— Да, мамо. Мамо, корабът голям ли е?

— Предполагам. Специален кораб е, изглежда.

— Някой виждал ли го е?

— Може би, но не е известен кораб.

— Сигурно е грозен тогава — каза натъжено Хорхе. — Хубавите се познават отдалече. Персио, Персио! Мамо, ето го Персио.

— Персио — навреме — каза Клаудия. — Човек може да помисли, че Лотарията извращава нравите.

— Персио, тук! Какво ми носиш, Персио?

— Новини от планетата — каза Персио и Хорхе го погледна щастливо и зачака.

[1] Квартал в Буенос Айрес около гробището. — Б.пр. ↑

V

Ученикът Фелипе Трехо много се интересуваше от настроението на съседната маса.

— Представяш ли си — каза той на бащата, който бършеше потта си по възможно най-елегантния начин. — Сигурно някои от тия тарикати ще се качат с нас.

— Не можеш ли да говориш прилично, Фелипе? — оплака се госпожа Трехо. — Това момче кога ще се научи как да се държи?

Беба Трехо разискваше по въпросите на грима с едно огледалце, което използуваше мимоходом и като перископ.

— Добре де, тия типове — съгласи се Фелипе. — Ти представяш ли си? Ами че те са от Абасто[1].

— Не вярвам да пътуват всичките — каза госпожа Трехо. — Вероятно тази двойка на челното място на масата и госпожата, тя сигурно е майка на момичето.

— Съвършени простаци — каза Беба.

— Съвършени простаци — имитира я Фелипе.

— Не ставай глупак.

— Вижте я, Уиндзорската херцогиня. Същата физиономия при това.

— Хайде, хайде, деца — каза госпожа Трехо.

Фелипе беше изпълнен със сладостното съзнание за неочакваната си значимост и я използуваше предпазливо, за да не я изстреля нахалост. Сестра си най-вече той трябваше да озапти и да я накара да му върне за всичките номера, които му беше правила, преди той да спечели наградата.

— По другите маси има хора, които изглеждат състоятелни — каза госпожа Трехо.

— Добре облечени хора — каза господин Трехо.

„Те са мои гости — помисли Фелипе и му се искаше да крещи от радост. — Старецът, старата и това лайно. Ще правя каквото си искам сега.“ Обърна се към онези от другата маса и зачака някой да го погледне.

— Да не би случайно да пътувате? — попита той един от тях, мургав, с риза на райета.

— Не аз, момче — каза мургавият. — Ето този младеж с майка си и госпожицата, също с майка си.

— А, вие сте дошли да ги изпратите.

— Аха. Вие пътувате ли?

— Да, с нашите.

— Късмет имате, младежо.

— Какво да се прави — каза Фелипе. — Може пък следващия път да се падне на вас.

— Разбира се. Така е.

— Сигурно.

[1] Квартал край големи хали. — Б.пр. ↑

VI

— Освен това ти нося вести и от октопада — каза Персио.

Хорхе се подпря с лакти на масата.

— Под кревата ли го намери или във ваната? — попита.

— Покатерен на пишещата машина — каза Персио. — И какво, мислиш, правеше?

— Пишеше на машина.

— Какво умно дете — каза Персио на Клаудия. — Разбира се, че пишеше на машина. Листът е у мен, ще ти прочета една част. Ето: „Заминава и ме оставя като вещ най-стара. Ще го чакам всеки миг с моя тъжен вик!“ Подпис: „Октопадът, с нежност и с упрек.“

— Горкият октопад — каза Хорхе. — Какво ще яде, докато теб те няма?

— Кибритени клечки, графити, телеграми и една консерва сардела.

— Няма да може да я отвори — каза Клаудия.

— Ами, октопадът знае — каза Хорхе. — А планетата, Персио?

— На планетата — каза Персио, — изглежда, е валяло дъжд.

— Щом като е валяло дъжд — пресметна Хорхе, — човекомравките ще трябва да се качат на саловете. Дали е като потопа, или малко по-малко?

Персио не беше много сигурен, но така или иначе човекомравките можеха да се справят с положението.

— Не си донесъл телескопа — каза Хорхе. — Какво ще правим на кораба, за да видим планетата?

— Астрална телепатия — каза Персио, като намигна. — Клаудия, вие сте уморена.

— Тази госпожа в бяло — каза Клаудия — би отговорила, че е от влагата. И така, Персио, ето ни тук. Какво ще стане сега?

— Виж, това… Нямах много време да проуча въпроса, но вече подготвям фронта.

— Фронта ли?

— Фронта на атаката. Един предмет, един факт трябва да се напада по много начини. Хората почти винаги избират само един начин и постигат само половинчати резултати. Аз винаги си подготвям фронта и после синкретизирам резултатите.

— Разбирам — каза Клаудия с тон, който опровергаваше твърдението й.

— Трябва да се действува на push-pull[1] — каза Персио. — Не знам дали съм ясен. Някои неща сякаш са препречили пътя и трябва да ги бутнеш, за да видиш какво става по-нататък. Жените например, да извинява детето. А други трябва да ги хванеш за дръжката и да ги дръпнеш. Този младеж, дали, знае какво върши (а може и да не знае, но все едно), когато рисува тяло от горе до долу с чекмеджета. На мен ми се струва, че много неща имат дръжка. Обърнете внимание например на поетическите образи. Ако човек ги гледа отвън, вижда само явното значение, макар понякога то да е много непроницаемо. И задоволявате ли се с явното значение? Съвсем не. Трябва да дръпнете дръжката, да се намърдате вътре в чекмеджето. Дърпането е присвояване, обсебване, прехвърляне на всякаква граница.

— А — каза Клаудия, като сдържано направи знак на Хорхе да си избърше носа.

— Тук например гъмжи от знаменателни елементи. Всяка маса, всяка вратовръзка. Виждам нещо като проекторед в това ужасно безредие. Питам се какво ли ще излезе.

— И аз така. Но е забавно.

— Забавното е винаги зрелищно — да не му правим разбор, защото ще излезе наяве неприличната ловкост. Нека бъдем наясно, аз не съм против забавлението, но всеки път, когато се забавлявам, първо затварям лабораторията и изхвърлям киселините и основите. С други думи, аз отстъпвам, подчинявам се на привидното. Вие много добре знаете колко драматичен е хуморът.

— Кажи на Персио стихотворението за Гарик — каза Клаудия на Хорхе. — Ще видите какъв хубав пример за вашата теория.

— „Виждайки Гарик, актьора на Англия…“ — издекламира Хорхе с пълен глас.

Персио го изслуша внимателно и накрая изръкопляска. От други маси също ръкопляскаха и Хорхе се изчерви.

— Quod erat demonstrandum[2] — каза Персио. — Всъщност аз имах пред вид един по-всеобхватен план, факта, че всяко развлечение е като осъзната маска, която в крайна сметка оживява и измества истинското лице. Защо се смее човек? Няма нищо смешно, освен, разбира се, самия смях. Забележете, че децата, които много се смеят, в края на краищата се разплакват.

— Те са глупчовци — каза Хорхе. — Искаш ли да ти кажа стихотворението за ловеца на бисери и бисера?

— На палубата, по-точно на долната палуба, в присъствието на звездите, ще можеш да ми рецитираш каквото поискаш — каза Персио. — Сега бих искал да разбера малко по-добре тази полугастрономическа постановка, която ни заобикаля. А тези бандонеони[3] какво ли означават?

— Мадона — каза Хорхе и зяпна.

[1] Двупосочно (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Което трябваше да се докаже (лит.). — Б.пр. ↑

[3] Музикален инструмент подобен на акордеон. — Б.пр. ↑

VII

Черен Линкълн, черен костюм, черна връзка. Останалото — неясно. От целия дон Гало Пориньо се виждаше най-вече шофьорът с внушителни плещи и инвалидната количка, по която си оспорваха място гумираните и хромираните части. Много хора спряха, за да видят как шофьорът и сестрата изваждат дон Гало и го свалят на тротоара. По лицата се долавяше съжаление, смекчено от явното богатство на болнавия господин. Към това трябва да прибавим, че дон Гало приличаше на пиле, от ония с проскубаните шии, и гледаше по един толкова презрителен начин, че на човек му идеше да запее Интернационала под носа му, което впрочем никой не бе направил — както увери Медрано, — макар Аржентина да е свободна страна, а музиката — изкуство, поощрявано в най-добрите кръгове.

— Бях забравил, че и дон Гало спечели от Лотарията. Как няма да спечели дон Гало? А виж, никога не бях и помислял, че старецът ще тръгне да пътува. Това е просто невероятно.

— Господинът ваш познат ли е? — попита Нора.

— Оня, който в Хунин не знае дон Гало Пориньо, заслужава лапидация насред красивия площад с широки тротоари — каза Медрано. — Превратностите на професията ми изпратиха наказанието да имам кабинет в този напредничав град до преди около пет години, щастлив период, когато успях да дойда в Буенос Айрес. Дон Гало бе една от първите видни личности, с които се запознах там.

— Има вид на достоен и уважаван господин — каза доктор Рестели. — Истината е, че с тази кола изглежда малко странно да…

— С тази кола — каза Медрано — може да се отиде много далеч. Както виждате, до Хунин и до „Лондон“. Един от моите недостатъци е склонността към клюкография, макар в своя защита да приведа, че ме интересуват само някои по-висши форми на клюката, като например историята. Какво да кажа за дон Гало? (Така започват някои автори, които много добре знаят какво ще кажат.) Ще кажа, че той би трябвало да се нарича Гай — по причини, които много скоро ще узнаете, Хунин разполага с големия магазин „Синьо и златно“, име предопределено; но ако сте правили туристически набези из Буенос Айрес, в което все пак предпочитам да се съмнявам, то вие знаете, че на „Двадесет и пети май“[1] има още един магазин „Синьо и златно“ и че фактически във всеки околийски център на обширната провинция има още синеви и злата на най-стратегическите ъгли. С две думи — милиони песос в джоба на дон Гало, трудолюбив галициец, който, предполагам, е пристигнал в страната, както почти всички свои земляци, и е работил с характерната за тях продуктивност в нашата тъй предразположена към следобедна дрямка пампа. Дон Гало живее в един дворец в Палермо[2], парализиран и почти без роднини. Добре организиран бюрократичен апарат се грижи за синьо-златната мрежа — администратори, очи и уши на краля, те следят, усъвършенствуват, уведомяват и санкционират. Но ето че… Не ви ли отегчавам?

— О, не — каза Нора, която попиваше всяка негова дума.

— И така — продължи иронично Медрано, насочил вниманието си в упражнението по стилистика, което, той беше уверен в това, само Лопес оценяваше напълно, — ето че преди пет години настъпи диамантената сватба на дон Гало с търговията с платове, шивашкото изкуство и неговите производни. Местните управители научиха по неофициален път, че господарят очаква почести от служителите си и че има намерение да направи преглед на всички свои магазини. По това време; аз бях близък приятел на Пеня, управителя на клона в Хунин, който беше угрижен от посещението на дон Гало. Пеня разбра, че посещението е в най-висша степен делово и че дон Гало идва, готов да разгледа и последната дузина копчета. В резултат вероятно на тайни сведения. Понеже всички управители бяха еднакво разтревожени, започна нещо като надпревара във въоръжаването между клоновете. В клуба дълго се смеехме на историите на Пеня за това как подкупил двама търговски пътници, че да му донесат сведения за приготовленията на ония от „Девети юли“ или в Пеуахо. От своя страна, той правеше всичко възможно — в магазина се работеше до невероятни часове и служителите бяха едновременно разгневени и наплашени.

Дон Гало започна своята самопочитна обиколка от Лобос, струва ми се, посети три-четири от магазините си и една много слънчева събота се появи в Хунин. По това време той имаше един син буик, но Пеня беше поръчал да приготвят открита кола, такава, с каквато Александър само е мечтал да влезе в Персепол. Дон Гало доста се впечатли, когато Пеня и една свита го посрещнаха при входа на селището и го поканиха да се премести в откритата кола. Шествието навлезе тържествено по главния булевард; аз, тъй като не изпускам такива неща, се бях настанил в края на тротоара, недалеч от магазина. Когато колата се приближи, служителите, разпределени стратегически, започнаха да ръкопляскат. Момичетата хвърляха бели цветя, а мъжете (много от тях наети) размахваха знаменца със синьо-златната емблема. По цялата ширина на улицата имаше нещо като триумфална арка, която гласеше: „ДОБРЕ ДОШЪЛ, ДОН ГАЛО.“ На Пеня тази фамилиарност бе костувала една безсънна нощ, но старецът хареса самоотвержеността на поданиците си. Колата спря пред магазина, ръкоплясканията гръмнаха (ще ми простите тези думи, необходими, но омразни), а дон Гало, седнал като санажу[3] на крайчеца на седалката, раздвижваше отвреме-навреме дясната си ръка в отговор на поздравленията. Бъдете сигурни, че той би могъл да поздравява и с двете, но вече ми бяха станали ясни номерата на тази личност и Пеня не беше преувеличил. Феодалният владетел посещаваше своите крепостни, той изискваше и оценяваше почитанието с полулюбезен, полунедоверчив вид. Аз си блъсках главата, мъчейки се да си спомня къде бях виждал вече подобна сцена. Не самата сцена, защото по същността си тя беше като всяко друго официално посрещане, със знаменца, плакати и букети цветя. А по-скоро това, което се криеше (а за мен и се разкриваше) зад сцената, нещо, което обхващаше и сломените продавачи, и горкия Пеня, — полуотегчения, полужаден израз на дон Гало. Когато Пеня се качи на една пейка, за да прочете приветственото слово (от което, признавам, една немалка част беше моя, защото това са развлеченията по малките градчета), дон Гало настръхна на мястото си, поклащаше отвреме-навреме одобрително глава и приемаше с хладна любезност оглушителните залпове от ръкопляскания, които служителите пласираха точно там, където Пеня им беше посочил предната вечер. Тъкмо в момента, когато наближаваше най-вълнуващият пасаж (подробно бяхме описали усърдието на дон Гало, self made man[4], самоук и т.н.), видях, че виновникът за тържеството прави знак на горилата шофьор, когото виждате ето там. Горилата излезе и каза нещо на един от постовете край тротоара, той се изчерви и каза нещо на съседа си, който се поколеба и се заоглежда във всички посоки, сякаш в очакване на някакво спасително появяване… Разбрах, че се приближавам до отговора, че скоро ще разбера защо всичко това ми бе тъй познато. „Поискал е сребърното нощно гърне — помислих си аз. — Гай Трималхион. Майко мила, светът си се повтаря, както може…“ Но, разбира се, не беше нощното гърне, а само чаша вода, добре обмислена чаша вода, за да смаже Пеня, да срине патоса на речта и да си възвърне предимството, изплъзнало му се покрай номера с откритата кола…

Нора не схвана добре края, но се зарази от смеха на Лопес. Роберто току-що с мъка бе настанил дон Гало до един прозорец и му носеше оранжада. Шофьорът се беше оттеглил и чакаше до вратата, бъбрейки със сестрата. Количката на дон Гало пречеше извънредно много на всички, но на дон Гало това, изглежда, се отразяваше твърде добре. Лопес беше като хипнотизиран.

— Не може да бъде — повтори той. — При това здраве и всичките тия пари ще тръгне само защото е безплатно?

— Не съвсем безплатно — каза Медрано. — Билетът му е струвал десет песос все пак.

— Сред хората на действието на старини се срещат такива юношески капризи — каза доктор Рестели. — Самият аз, независимо от благосъстоянието, се питам дали действително би трябвало…

— Там идват някакви типове с бандонеони — каза Лусио. — Дали са с нас?

[1] 25 май 1810 — началото на независимия период на Аржентина; тук — централен булевард в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[2] Елитен квартал в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[3] Вид южноамериканска маймуна. — Б.пр. ↑

[4] Издигнал се благодарение на собствените си усилия човек(англ.). — Б.пр. ↑

VIII

Личеше си, че е кафене за финяги, с тия министерски столове и с келнерите, които сякаш глътват бастун, щом им поискаш халба добре източена бира с малко пяна. Настроение няма, това е лошото.

Атилио Пресути, известен повече като Пелуса, мушна дясната си ръка в гъстите къдрици с цвят на морков и я извади откъм тила, след като измина трудния маршрут. После засука кафявите си мустаци и хвърли поглед на луничавото си лице в стенното огледало. Като че ли не му беше достатъчно, та извади един син гребен от горния джоб на сакото си и се среса решително с резки удари на свободната ръка, за да оформи лимбата. Заразени от неговото докарване, двама от приятелите му пристъпиха към освежаване на прическите си.

— Кафене на финяги — повтори Пелуса. — Кой ще седне да ти прави изпращане на такова място.

— Сладоледът е хубав — каза Нелчето, като потупа реверите на Пелуса, за да падне пърхотът. — Защо си си сложил синия костюм, Атилио? Само като те гледам, умирам от жега, честна дума.

— Ако го оставя в куфара, целият ще се изпомачка — каза Пелуса. — Бих си свалил сакото, но тук нещо не ми е удобно. Като си помисля, че можехме да се съберем при Нято, в по-домашна обстановка.

— Оставете, Атилио — рече майката на Нелчето. — Не ми приказвайте за изпращаници след всичко онова в неделя. Божичко, само като си спомня…

— Ама нищо нямаше, доня Пепа — каза Пелуса.

Госпожа Пресути погледна строго сина си.

— Как така нищо нямаше? — каза тя. — Ох, доня Пепа, тези деца… Нищо, нали? А баща ти — на легло, с изместена плешка и изкълчен глезен.

— Е, какво от това? — каза Песула. — Старият е по-здрав от локомотив.

— Ама какво е станало? — попита един от приятелите.

— Как, теб нямаше ли те в неделя?

— Не помниш ли, че ме нямаше? Трябваше да се третирам за срещата. Когато се третира, никакви гуляи. Предупредих те, спомни си.

— Сега си спомням — каза Пелуса. — Какво изпусна, Русито.

— Злополука ли, а, какво?

— Голяма работа — поде Пелуса. — Старият падна от покрива на двора и без малко да се убие. Страшна лудница.

— Нещастен случай, знаете — каза госпожа Пресути. — Разкажи ти, Атилио. Ужасявам се само като си спомня.

— Горката доня Пепа — рече Нелчето.

— Горката — каза майката на Нелчето.

— Ама нищо нямаше — повтори Пелуса. — Беше се събрала компанията да ни изпрати нас с Нелчето. Та майка направи страхотни равиоли, а момчетата донесоха бирата и сладките. Седяхме си най-спокойно на терасата, ние двамата с най-малкия сложихме навеса и донесохме грамофона. Всичко си имахме. Колко да сме били? Поне тридесет души.

— Повече — каза Нелчето. — Аз преброих почти четиридесет. Задушеното едва стигна, помня.

— Та така, седяхме си най-спокойно, не като тук — все едно че сме в мебелен магазин. Старият беше застанал начело на масата, а до него си беше сложил дон Рапа, оня от корабостроителницата. Ти нали знаеш моят старец как обича да си цока. Я виж, виж само как се цупи старата. Кажи сега не е ли вярно? А и какво лошо има? Аз знам само, че когато донесоха бананите, всички бяхме доста къркани, обаче старият — най-много. Майчице, как пееше. И точно тогава му дойде наум да пие за пътуването, стана с халбата в ръка и като да почне да говори, така се закашля, че се дръпна назад и тупна право в двора. Шумът само как ме впечатли — горкият старец. Приличаше на чувал с царевица, казвам ти.

— Горкият дон Пипо — каза Русито, докато госпожа Пресути вадеше кърпичка от чантата си.

— Видяхте ли, Атилио? Вече разплакахте майка си — каза майката на Нелчето. — Не плачете, доня Росита. Всъщност няма нищо.

— Ама, разбира се — каза Пелуса. — Да знаеш само каква стана тя. Всички слязохме долу, аз бях сигурен, че старият си е счупил главата. Жените плачеха, лудница. Аз й казах на Нелчето да спре грамофона и тук се наложи доня Пепа да се погрижи за старата, че беше получила пристъп. Горката, как само се гърчеше.

— А дон Пипо? — попита Русито, жаден за кръв.

— Старият е страхотен — каза Пелуса. — Аз, като го видях на плочите, както не помръдваше, си казах „Останах си аз сирак по баща.“ Най-малкият отиде да се обади в „Бърза помощ“, а през това време ние му смъкнахме на стария фланелката да видим дали диша. Първото нещо, което направи, като отвори очи — бръкна си в джоба да види дали не са му свили портфейла. Такъв си е старият. После каза, че го боли гърбът, но му няма нищо. Май искаше да продължи гуляя. Помниш ли, майко, като те доведохме да видиш, че му нямаше нищо? Смехория, вместо да се успокои, два пъти по-лошо й стана.

— От впечатлението — каза майката на Нелчето. — Веднъж в къщи…

— Та така, като пристигна линейката, старият вече седеше на земята и всички се смеехме като луди. Жалко, че двамата фелдшери не искаха и да чуят за оставяне в къщи. Накрая го откараха, горкия старец, обаче, виж, аз използувах, че единият ми поиска да подпиша де знам какъв си документ, и го накарах да ми прегледа това ухо, дето понякога ми е запушено.

— Страшна работа — каза Русито, силно впечатлен. — Гледай ти какво съм изпуснал. Жалко, че точно тоя ден трябваше да се третирам.

Друг един от приятелите, пъхнат в огромна колосана яка, изведнъж скочи от мястото си.

— Скивай кои идат! Страхотно, момчета!

Тържествени, с лъскави коси, с безупречни костюми на карета, музикантите от оркестъра за танга на Асдрубал Кресида си проправяха път между все по-оживените маси. След тях влезе младеж, облечен в светлосиво, с черна риза; кремавата му връзка бе закрепена с игла във форма на футболна значка.

— Брат ми — каза Пелуса, макар че за никого не беше неизвестна тази важна подробност. — Представяш ли си, дошъл е да ни направи изненада.

Изтъкнатият изпълнител Умберто Роланд дойде, до масата и сърдечно се здрависа с всички, освен с майка си.

— Страхотно… — каза Пелуса. — В радиото ги накара да те заместят, така ли?

— Измислих, че ме боли зъб — каза Умберто Роланд. — Единственият начин тези субекти да не ми удържат от заплатата. Ето тук приятелите от оркестъра също поискаха да ви изпратят.

Притиснат, до стената, Роберто прибави още една маса и четири стола, певецът поръча масагран[1], а инструменталистите — единодушно бира.

Паула и Раул влязоха през вратата откъм „Флорида“ и седнаха на маса до прозореца. Паула едва погледна към вътрешността на кафенето, но за Раул беше забавно да гадае кои от многото потни столичани са възможните им спътници.

— Ако поканата не ми беше в джоба, щях да помисля, че някой приятел си е направил шега — каза Раул. — Не ти ли изглежда невероятно?

— За сега ми изглежда по-скоро горещо — каза Паула. — Но признавам — писмото си струва пътуването.

Раул разгърна един кремав лист и обобщи:

— 18 часа — в това кафене. За багажа ще минат сутринта по домовете. Умоляват да няма придружители. Останалото е за сметка на Дирекцията за развитие. Като Лотария трябва да признаем, че си я бива. Но защо в това кафене, можеш ли да ми обясниш?

— От доста време престанах да се опитвам да разбера тази история — каза Паула, — като изключим това, че си спечелил и си ме поканил, което завинаги ме дисквалифицира за „Кой какъв е в Аржентина“.

— Напротив, това загадъчно пътешествие ще ти придаде голям престиж. Ще можеш да говориш за едно уединение в размисъл, ще кажеш, че работиш върху монографията на Дилан Томас, модния сега поет в литературните кафенета. Аз, от своя страна, смятам, че най-голямото очарование на всяка лудория е в това, че винаги свършва зле.

— Да, понякога това може да бъде очарователно — каза Паула. — Le besoin de la fatalite[2], дето казват.

— В най-лошия случай ще бъде пътуване като пътуване, само че не е много ясно докъде. Времетраене от 3 до 4 месеца. Признавам, че именно последното ме накара да се реша. Къде ли са в състояние да ни закарат за толкова много време? В Китай например?

— В кой от двата?

— И в двата, в чест на традиционния аржентински неутралитет.

— Дано, обаче ще видиш как ще ни закарат в Генуа и оттам с автобус из цяла Европа, докато ни разглобят.

— Съмнявам се — рече Раул. — Ако беше така, щяха шумно да го разгласят. Иди разбери каква ли каша се е забъркала сега, когато трябва да тръгваме.

— Така или иначе — каза Паула — говореше се нещо за маршрута.

— Съвсем бегло. Неясни договорни пунктове, които вече не си спомням, намеци, предназначени да събудят инстинкта към приключение и риск. Накратко — едно приятно пътуване, обусловено от международната обстановка. С други думи няма да ни водят в Алжир, нито във Владивосток или в Лас Вегас. Голямата примамка беше номерът с автоматичното излизане в отпуска. Кой бюрократ може да устои? Ами кочанът с пътни чекове, това също има значение. Долари, помисли само, долари.

— И възможността да поканиш мен.

— Естествено. За да видим дали соленият въздух и екзотичните пристанища лекуват от любовна мъка.

— Все ще е по-добре от гарденала — каза Паула, загледана в него. Раул на свой ред я погледна. Те останаха така миг — неподвижни, почти предизвикателни.

— Хайде — каза Раул, — остави глупостите сега. Ти ми обеща.

— Ясно — каза Паула.

— Винаги казваш „ясно“, когато всичко е повече от тъмно.

— Обърни внимание, че казах: все ще е по-добре от гарденала.

— Добре, on laisse tomber[3].

— Ясно — повтори Паула. — Не се сърди, хубавецо. Аз съм ти благодарна, повярвай ми. Измъкваш ме от блатото с тази покана, макар да загива мизерната ми репутация. Наистина, Раул, смятам, че пътуването все пак ще ми послужи. Особено ако се забъркаме в някоя абсурдна история. Има да се смеем.

— Поне ще бъде различно — каза Раул. — Поомръзнало ми е да проектирам вили за хора като твоето или моето семейство. Разбирам, че това разрешение е доста идиотско, че не е и разрешение, а просто отлагане, накрая ще се върнем и всичко ще бъде както преди. Но може би малко повече или по-малко отпреди.

— Никога няма да разбера защо не се възползува да пътуваш с някой приятел, с някой по-близък от мен.

— Може би затова, милейди. За да не може близостта да ме държи все така обвързан с голямата южна столица. А и това за близостта, нали знаеш…

— Мисля — каза Паула, като го гледаше в очите, — че си страшен тип.

— Благодаря. Не е истина, но ти му придаваш достоверен вид.

— Мисля също, че пътуването ще бъде много забавно.

— Много.

Паула въздъхна дълбоко. Изведнъж, ей така, почувствува нещо подобно на щастие.

— Носиш ли си хапчета против морска болест? — попита тя.

Но Раул гледаше към една голяма дружина шумни младежи.

— Майчице — каза той. — Един там като че ли се готви да пее.

[1] Кафе, поднесено във водна чаша. — Б.пр. ↑

[2] Неизбежността на съдбата (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Да оставим това (фр.). — Б.пр. ↑

IX

А

Като се възползува от майчино-синовния диалог, Персио мисли и наблюдава около себе си, към всяко присъствие той прилага логоса, а от логоса извлича нишката, от същността — неуловимата лека следа, водеща към зрелището, което ще трябва — така би желал той — да му отвори вратичката към синтеза. Без усилие Персио се отказва от фигурите около централния кадър, пресмята и трупа „големия шлем“, пронизва и бичува заобикалящите го обстоятелства, разделя и анализира, отстранява и поставя на везните. Това, което той вижда, добива релефност, събужда студена треска, халюцинация без тигри и без твърдокрили бръмбари, ярост, която преследва жертвата си без маймунски скокове и лебедови ехолалии. Останаха извън кафенето фигурантите, които присъствуват на отпътуването (сега обаче се говори за някаква игра), без да имат представа за целта му. На Персио вече му харесва да отделя върху масичката на микроскопа малобройното съзвездие на тези, които остават, които наистина ще пътуват. Той не знае по-добре от тях правилата на играта, но усеща, че те се раждат там, у всеки един от играчите, като на безгранична шахматна дъска сред неми противници, правила за офицери и коне като делфини и игриви сатири. Всеки ход е навмахия, всяка стъпка — река от думи или сълзи, всеки квадрат — зрънце пясък, море от кръв, катерича комедия или олелия от трубадури, които се търкалят по поляна от звънци и ръкопляскания.

Така едно общинско съзвучие от добри намерения, насочени към благотворителност и може би (не се знае със сигурност) към някаква тъмна наука, в която има пръст късметът, съдбата на блажените, направи възможен този конгрес в „Лондон“, събра тази малка войска, в която Персио разпознава фланговите, артелчиците, дезертьорите и може би героите; той внимателно наблюдава разстоянията отблизо и отдалеч, ледовете от време, които делят един мъжки поглед от една усмивка, облечена в rouge[1] неизмеримата отдалеченост на съдбите, които изведнъж при среща се превръщат в сноп — почти ужасяваща смесица от отделни същества, които изведнъж се срещат, придошли от таксита, гари, любовници, кантори; те са вече едно-единствено тяло, което още не се разпознава, не знае, че е странният претекст за една объркана сага, която може би напразно ще бъде разказана или няма да бъде разказана.

[1] Червило (фр.). — Б.пр. ↑

X

— И така — каза Персио с въздишка, — изведнъж мие станахме може би едно цяло, което никой не вижда, или което някой вижда, или което някой не вижда.

— Вие излизате като изпод водата — каза Клаудия, — а искате да разбирам. Подайде ми първо междинните идеи. Или при вас фронтът на атаката е неизбежно недостъпен?

— Не, от къде на къде — каза Персио. — Само че е по-лесно да видиш, отколкото да разкажеш какво си видял. Страшно ви благодаря за възможността, която ми давате да пътувам, Клаудия. С вас и с Хорхе ще се чувствувам така добре. По цял ден на палубата — гимнастика и песни, ако е разрешено, разбира се.

— Никога ли не си пътувал с кораб? — попита Хорхе.

— Не, но съм чел романите на Конрад и Пио Бароха[1] — автори, от които ще се възхищаваш след няколко години. Не ви ли се струва, Клаудия, че предприемайки каквато и да е дейност, ние сякаш се отказваме отчасти от това, което сме, за да се включим в една почти винаги непозната машина, стоножка, от която ще бъдем само едно колелце или едно-две пръцкания, в двигателния смисъл на думата?

— Той каза пръцкане! — извика въодушевено Хорхе.

— Каза го, но не е това, което ти си въобразяваш. Аз мисля, Персио, че без това, което вие наричате отричане, ние не бихме представлявали кой знае какво. И така сме прекалено пасивни, прекалено отдадени на съдбата. В най-добрия случай — стълпници, или като онези пресвети особи с птичи гнезда по главите.

— Забележката ми не беше аксиологична и още по-малко нормативна — каза Персио с най-доволния си вид. — В същност аз повторно изпадам в излезлия от мода унанимизъм, но го подхващам от друга страна. Добре известно е, че една група представлява повече и същевременно по-малко от сумата на компонентите си. Това, което ми се иска да проверя, ако мога да застана вътре в групата и извън нея — а мисля, че може — е дали човешката стоножка отговаря на нещо повече от случайността при съставянето и разпадането си; дали е фигура в магическия смисъл и дали тази фигура е способна да се изяви при някои обстоятелства на по-съществени равнища, отколкото отделните й членове. Уф.

— По-съществени? — попита Клаудия. — Да видим първо този съмнителен речник.

— Когато гледаме едно съзвездие — каза Персио, — изпитваме нещо като сигурност, че съзвучието, ритъмът, който свързва звездите му и който идва от нас, разбира се, но който идва от нас, защото и там става нещо, което определя това съзвучие, и то е по-дълбоко, по-съществено от самото изолирано присъствие на звездите му. Не сте ли забелязали, че отделните звезди, горкичките, които не са успели да се включат в съзвездие, изглеждат незначителни край тези неразгадаеми писания. Не само астрологически и мнемонически причини обясняват обожествяването на съзвездията. Човекът трябва да е почувствувал още от самото начало, че всяко едно от тях е като род, общество, раса, нещо действено, различно, може би дори антагонистично. Някои нощи аз изживявам войната на звездите, непоносимата й игра на напрежението. Макар че от терасата на пансиона не се вижда много добре, винаги има пушек във въздуха.

— Ти с телескоп ли гледаше звездите, Персио?

— О, не — отвърна Персио. — Знаеш ли, някои неща трябва да се гледат с просто око. Не че се противопоставям на науката, но мисля, че само едно поетично виждане може да обхване смисъла на фигурите, които ангелите изписват и съчетават. Тази вечер тук, в това нещастно кафене, може да се получи някоя от тези фигури.

— Къде е фигурата, Персио? — каза Хорхе, оглеждайки се на всички страни.

— Започва с Лотарията — каза Персио, напълно сериозен. Една комбинация от топчета е избрала няколко мъже и няколко жени сред стотици хиляди. Печелившите, от своя страна, са избрали придружителите си, за което аз лично съм много благодарен. Обърнете внимание, Клаудия — няма нищо прагматично или функционално в подреждането на фигурата. Ние не сме голямата розета на готическата катедрала, а моментната, нетрайно застинала розетка в калейдоскопа. Но преди тя да отпадне и да изгуби листата си при ново, капризно завъртане, какви игри ще се разиграят между нас, как ще се съчетаят студените и топлите цветове, непостоянните и уравновесените характери, настроенията и темпераментите?

— За какъв калейдоскоп говориш, Персио? — попита Хорхе.

Чу се как някой запя танго.

[1] Испански писател (1872–1956) — един от най-видните представители на поколението от 98 г. — Б.пр. ↑

XI

Както майката, така и бащата и сестрата на ученика Фелипе Трехо изказаха мнение, че няма да е зле да поръчат чай със сладки. Кой знае в колко часа ще се вечеря на кораба, а освен това не е хубаво да се тръгва на празен стомах (сладоледът не може да се нарече храна — той се топи). На кораба било за препоръчване първоначално да се ядат сухи неща и да се лежи по гръб. Най-лошото за морската болест било внушението. На леля Фелиса й ставало лошо само като отидела на пристанището или пък в киното, когато дават някой филм за подводници. Фелипе слушаше с безкрайна досада изреченията, които знаеше наизуст. Сега майка му ще каже, че като млада й станало лошо по Делтата. Сега господин Трехо ще й обърне внимание, че този ден той я бил посъветвал да не яде толкова много пъпеш. После госпожа Трехо ще каже, че вината не била в пъпеша, защото го яла със сол, а пъпеш със сол не вредял. А на него му се искаше да разбере за какво говорят на масата Черния котарак и Лопес — сигурно за гимназията, за какво ще приказват учителите. Всъщност би трябвало да отиде да поздрави преподавателите, но защо ли — нали ще ги види на кораба. Лопес не му пречеше, напротив, той бе симпатяга, но Черния котарак, точно тоя сухар да вземе да спечели от лотарията.

Неизбежно той отново си спомни за Негрита, която беше останала в къщи с не много тъжна, но все пак тъжна физиономия. Не заради него естествено. Мъчно й беше на тая мързелана, че не може да пътува с господарите. Всъщност той беше излязъл глупак, ако въпреки всичко беше настоял да дойде Негрита, на майка му щеше да й се наложи да отстъпи. Негрита или никой. „Но, Фелипе…“ Че какво? Лошо ли ще ти бъде да си имаше прислужница на кораба? Но там вече щяха да си дадат сметка за намеренията му. Способни са да му направят и мръсотия, нали не е пълнолетен, предупреждение до съдията и пътуване, друг път. Той се запита дали наистина старците биха пожертвували пътешествието заради това. Сигурно не. Ха, какво пък толкова го интересува Негрита. До края не се беше съгласила той да се качи в стаята й, колкото и да я опипваше по коридора и да й разправяше, че ще й подари ръчен часовник, щом като измъкне пари от стария. Слугинче загубено, а като си помисли човек, че с тия крака… Фелипе започна да усеща онова сладостно размекване на тялото, което предвещаваше едно съвсем противоположно явление, и седна изправен на стола. Избра пастата с най-много шоколад една десета от секундата преди Беба.

— Грубиян, както винаги. Стипца.

— Стига пък и ти, дамата с камелиите.

— Деца… — каза госпожа Трехо.

Кой знае дали на кораба няма да има мацки за обработване. Той си спомни — без желание, но неизбежно — за Ордонес, тартора на тайфата от пети курс, и за съветите му на една пейка в Градината на конгреса една лятна вечер. „Стегни се хубавичко, момче, голям си вече за чекии.“ На презрителното му, но малко изплашено отричане Ордонес бе отговорил с потупване по коляното. „Хайде, хайде, не ми се прави на мъжкарче. Две години съм по-голям и знам. На твоята възраст играе само Мара Шепова. Че какво лошо има в това? Обаче, сега — нали вече ходиш по танци — не може да се задоволяваш с това. Виж какво, първата, която ти даде иширет, водиш я на разходка в Тигре, да гребете — там може да се чука навсякъде. Ако нямаш мангизи, ще ми се обадиш да кажа на брат ми, счетоводителя, да те пусне някой следобед на терена. В леглото винаги си е по-добре, нали разбираш…“ И цял куп спомени, подробности, приятелски съвети. При всичкия си срам и яд Фелипе беше благодарен на Ордонес. Каква разлика с Алфиери например. Естествено Алфиери…

— Тук май ще свирят — каза госпожа Трехо.

— Колко просташко — каза Беба Трехо. — Не би трябвало да разрешават.

Отстъпвайки пред любезното настояване на роднини и приятели, популярният певец Умберто Роланд се беше изправил, докато Пелуса и Русито, като блъскаха наляво и надясно и раздаваха обяснения, помагаха на тримата музиканти да се настанят удобно и да извадят бандонеоните от калъфите. Чуваха се смехове и някои шъткания, а хората се трупаха по прозорците откъм „Авенида“. Един полицай гледаше откъм „Флорида“, явно озадачен.

— Страхотно, страхотно! — викаше Русито. — Ей, Пелуса, голям човек е брат ти!

Пелуса отново се беше настанил до Нелчето и размахваше ръце, за да накара хората да млъкнат.

— Я, моля ви се, малко внимание! Майчице, това заведение си е цяло проклятие.

Умберто Роланд се изкашля и приглади косата си.

— Ще ни извините, че не можахме да дойдем с ударните инструменти — каза той. — Ще направим възможното.

— Точно така, давай.

— За сбогуване със скъпия ми брат и неговата симпатична годеница ще ви изпея тангото на Виска и Кадикамо „Опасната кукла“.

— Страхотно! — каза Русито.

Бандонеоните подхванаха интродукцията и Умберто Роланд, след като сложи лявата си ръка в джоба на панталона и замахна с дясната във въздуха, запя:

„Ти, мадам, която знаеш френски

и парите пилееш със шепи,

ти вечеряш с шампанско фрапе

и в тангото преплиташ мечтите си…“

Долавяше се в „Лондон“ една колкото внезапна, толкова и изненадваща акустична инверсия, когато масата на Пелуса се потопи в мъртвешко мълчание и околните разговори станаха по-отчетливи. Пелуса и Русито разходиха разярени погледи, докато Умберто Роланд придаваше на гласа си гърлено звучене.

„Твоят човек те поддържа,

а младостта ти развързва езиците…“

Карлос Лопес се почувствува напълно щастлив и го съобщи на Медрано. Доктор Рестели явно беше обезпокоен — както каза той — от окраската, която добиваха събитията.

— Завидна непосредственост имат тия хора — каза Лопес. — Стигат почти до съвършенство с начина, по който действуват в рамките на своите възможности, без ни най-малко да подозират, че светът продължава отвъд тангата и „Расинг“[1].

— Погледнете дон Гало — рече Медрано. — Старият го хваща страх, струва ми се.

Дон Гало беше преминал от изумлението към заплашителните знаци, отправени към шофьора, който влезе тичешком, изслуша господаря си и отново излезе. Видяха го да говори с полицая, който присъствуваше на сцената от прозореца към „Флорида“. Видяха и жеста на полицая — той събра петте пръста на обърнатата си с дланта нагоре ръка и им придаде вертикално махово движение.

— Естествено — отбеляза Медрано. — Какво лошо има в края на краищата?

„Всички ти казват Опасната кукла,

защото мъже замайваш безчет.“

Паула и Раул се наслаждаваха извънредно много на сцената, много повече от Лусио и Нора, явно объркани. Ледена резервираност бе сковала семейството на Фелипе, който наблюдаваше омагьосан светкавичния разнопосочен бяг на пръстите на музикантите. По-нататък Хорхе атакуваше втория си сладолед, а Клаудия и Персио се бяха залутали из метафизическия си разговор. Над всички тях, над безразличието или радостта на редовните посетители в „Лондон“, Умберто Роланд наближаваше меланхоличната развръзка на тази голяма столична слава:

„За мене все оставаш тази, несъумяла

да запази късче младост и любов…“

Сред викове, ръкопляскания и тропане с лъжици по масата Пелуса стана развълнуван и здраво прегърна брат си. След това стисна ръка на тримата музиканти, удари се в гърдите и измъкна една огромна кърпа, за да се изсекне. Умберто Роланд благодари за ръкоплясканията с благосклонен вид, а Нелчето и дамите подеха почти в хор възхвалите, които певецът изслуша с неуморимата си усмивка. Тогава едно дете, почти незабележимо до момента, нададе нещо като вой в резултат на задавянето си с паста и на масата настъпи голяма суматоха, увенчана от всеобщ вик, призоваващ Роберто да донесе чаша вода.

— Велик си — казваше Пелуса разнежен.

— Просто както обикновено — отговаряше Роланд.

— Какво чувство само — изказа се майката на Нелчето.

— Винаги си е бил такъв — рече госпожа Пресути. — На него хич не му говори за училище, никакви такива. Само изкуството.

— Също като мен — казваше Русито. — Какво училище, какви ти глупости. Тупаница и толкоз.

Нелчето приключи с изваждането на парчетата паста от гърлото на детето. Хората, струпани по прозорците, започнаха да се разотиват, а доктор Рестели прекара пръст по колосаната си яка с явно облекчение.

— Добре — каза Лопес. — Изглежда, вече е време.

Двама господа в тъмносиньо току-що бяха застанали в средата на кафенето. Единият от тях плесна сухо с ръце, а другият направи движение, за да поиска тишина. С глас, който не се нуждаеше от подобна предпазливост, той каза:

— Умоляват се господа клиентите, които не са поканени писмено, както и господата, които са дошли да изпратят поканените, да се оттеглят от заведението.

— Кво? — попита Нелчето.

— Че трябвало да си ходим — каза един от приятелите на Пелуса. — Представяш ли си, точно като си я карахме най-добре.

Веднъж преминала изненадата, започнаха да се чуват възклицания и протести от страна на посетителите. Човекът, който беше говорил, вдигна ръка и каза:

— Аз съм инспектор от Дирекцията за развитие и изпълнявам нареждане отгоре. Моля поканените да останат по местата си, а останалите да излязат колкото може по-бързо.

— Виж — каза Лусио на Нора. — Има полицейски кордон на „Авенида“. Това прилича повече на блокада.

Персоналът на „Лондон“, не по-малко изненадан от посетителите, не можеше да насмогне да направи изведнъж сметките за консумациите и се получаваха страхотни усложнения с рестото, връщането на сладки и други технически подробности. От масата на Пелуса се чуваха плач и викове. Госпожа Пресути и майката на Нелчето преживяваха критичния момент на раздялата с роднините, които оставаха на брега. Нелчето утешаваше майка си и бъдещата си свекърва, Пелуса отново прегърна Умберто Роланд и си размени потупвания по гърба с всички от тайфата.

— Всичко хубаво, всичко хубаво! — викаха момчетата. — Да пишеш, Пелуса!

— Ще ти пратя картичка, братле!

— Не забравяй компанията, ей!

— Как ще я забравя! Хайде всичко хубаво!

— Да живее Бока[2] — викаше Русито, като гледаше предизвикателно към другите маси.

Двама господа с патрициански вид се бяха приближили до инспектора по организацията и го гледаха, като че ли той току-що беше паднал от друга планета.

— Вие може да се подчинявате на каквото обичате нареждане — каза един от тях, — но аз през живота си не съм виждал подобно нарушение.

— Вървете, вървете — рече инспекторът, без да го погледне.

— Аз съм доктор Ластра — каза доктор Ластра — и знам не по-зле от вас какви са моите права и задължения. Това кафене е обществено място и никой не може да ме накара да изляза без писмена заповед.

Инспекторът извади някакъв документ и му го показа.

— И какво от това? — каза другият господин. — Това не е нищо повече от узаконено нарушение. Да не би да сме в обсадно положение?

— Формулирайте протеста си по съответния ред — отвърна инспекторът. — Виняс, я накарай тези дами да излязат от тоалетната. Те да не мислят да се пудрят до утре.

На „Авенида“ толкова много хора се блъскаха в полицейския кордон, за да видят какво става, че в крайна сметка автомобилното движение бе спряно. Посетителите със смаяни и възмутени лица излизаха откъм страната на „Флорида“, където тълпата беше по-малка. Човекът, наречен Виняс, и инспекторът по организацията обиколиха масите, като искаха да им се показват поканите и да се установява самоличността на придружителите. Един полицай, подпрян на тезгяха, си приказваше с келнерите и касиера, които имаха заповед да не мърдат от местата си. Почти празен, „Лондон“ добиваше своя характерен за осем часа сутринта вид, който вечерният здрач и шумът на улицата опровергаваха по странен начин.

— Добре — каза инспекторът. — Вече може да пуснете ролетките.

Б

Поради каква причина една паяжина или една картина на Пикасо трябва да е именно такава, тоест защо картината да не обяснява паяжината и паякът да не определя същността на картината. Да бъдеш такъв — какво означава това? Дори най-малката частица тебешир, онова, което се вижда от нея, е съобразено с преминаващия пред прозореца облак или с надеждата на съзерцателя. Нещата тежат повече, ако ги гледаш, осем и осем е равно на шестнадесет плюс този, който брои. Тогава да бъдеш такъв може да не означава, че си такъв, а само, че те ценят толкова или че обещаваш толкова, или че заблуждаваш така. В такъв случай една група хора, които трябва да отпътуват, не е гаранция дори за отпътуването, доколкото е уместно да се предположи, че обстоятелствата може да се променят и да няма пътуване, а може и да не се променят и да има пътуване — случай, в който паяжината, картината на Пикасо или групата качени на кораба хора ще изкристализират и вече няма да може да се мисли за последните като за група хора, които трябва да отпътуват. Във всички случаи така реторичният и тъжен опит да искаме нещо да се сбъдне най-сетне и да се уталожи ще ни накара да видим как по масите на „Лондон“ се търкалят неуловимите капки живак, чудо от детството.

Това, което ни приближава до едно нещо, което ни въвежда и насочва към него. Другата страна на това нещо е тайнството, което го отвежда (да, като че ли го отвежда, усеща се, че не е възможно да се каже „което го довежда“) до това, което е. Всеки историк върви из галерия от форми на Ханс Арп, които не може да заобиколи, и трябва да се задоволи да гледа фронтално, от двете страни на галерията, да гледа формите на Ханс Арп, сякаш са закачени на стените платна. Историкът знае много добре причините за битката при Зама, вярно, знае ги, само че причините, които знае, са други форми на Ханс Арп в други галерии и причините за тези причини или следствията от причините за тези причини са блестящо осветени фронтално, както формите на Ханс Арп във всяка галерия. Тогава това, което ни приближава до едно нещо, другата му страна, може би зеленикава или омекотена, другата страна на следствията и другата страна на причините, друга гледна точна и друго осезание ще могат може би внимателно да разгадаят, да развържат розовите или небесните панделки на маските, да свалят лицето, датата, обстоятелствата в галерията (блестящо осветена) и да разровят надлъж с пръчицата на търпението една достойна за уважение поезия.

По този начин и без приноса от блестящи алтерации на услужливата аналогия към настоящето, в което се намираме и ще се намираме, е възможно на нивото на земята да бъде „Лондон“, на десет метра височина да бъде една груба дъска за игра на дама с разместени в полетата пулове, несъвместима с никакво съзвучие на светлосенки и установени условности, на двадесет сантиметра да бъде червендалестото лице на Атилио Пресути, на три милиметра да бъде една блестяща никелирана повърхност (копче, огледало?), която на петдесет метра да съвпада с китариста, нарисуван от Пикасо през 1918 година и принадлежал на Аполинер. Ако разстоянието, което прави от едно нещо това, което е, се измерва с нашата увереност, че познаваме нещото такова, каквото е, не би си струвало труда да продължаваме това писане, това весело усърдие за изтъкаването му. Още по-неуместно би било да се разчита на разгадаване причините за поканата, изразена пределно достатъчно точно в писмата върху официална бланка, с подпис и печат. Развитието във времето (неизбежна гледна точка, измамна причинност) се възприема само по силата на едно опростяващо, елеатско разделение на преди, сега и после, понякога прикрито под галска непреходност или екстемпорален оттенък със смътна хипнотична мотивировка. Самото настояще на това, което става (полицаите спуснаха ролетките), отразява и дроби времето на безброй плоскости; вероятно от някои от тях ще можем да тръгнем обратно по прозрачния лъч, да се върнем назад и така в живота на Паула Лавалие ще има отново една градина в Акасусо, а Габриел Медрано ще открехне вратата с цветни стъкла на своето детство в Ломас де Самора. Нищо повече, а това е по-малко от нищо в джунглата от листа-причини, довели до това събиране. Историята на света блести върху което и да е бронзово копче от униформата на който и да е от полицаите, разпръскващи тълпата. В същия миг, в който интересът се съсредоточава върху това копче (второто от яката надолу), отношенията, които са свързани с него и го довеждат до това, което е, са сякаш всмукани в ужаса на едно пространство, пред което дори просването по корем губи смисъл. Вихърът, в който копчето заплашва да погълне загледания в него човек, ако той се осмели на нещо повече от гледане, е като поразителното съзиране на смъртоносната игра на огледала, която преминава от следствията към причините. Когато лошите читатели на романи намекват, че е уместна правдоподобност, те неизбежно изпадат в положението на идиота, който след дванадесет дни пътуване с кораба „Клод Бернар“ пита, сочейки към носа: „C’est-par-la-qu’on-va-en-avant?“[3]

[1] Футболен клуб в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[2] Спортен клуб в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[3] Натам ли се върти напред (фр.). — Б.пр. ↑

XII

Когато те излязоха, беше вече почти нощ и червеникави горещи облаци се трупаха в средата на небето. Инспекторът много почтително изпрати двама полицаи да помогнат на шофьора при пренасянето на дон Гало до един автобус, който чакаше малко по-далече, зад сградата на общината. Разстоянието и кръстовището на улицата необяснимо усложниха преместването на дон Гало, като пътьом стана нужда друг полицай да спре движението на ъгъла на „Боливар“. Противно, на това, което Медрано и Лопес смятаха, на улицата не бяха останали много-много любопитни, хората поглеждаха за малко, странната картина — „Лондон“ със спуснати ролетки, разменяха по някоя забележка и продължаваха пътя си.

— Защо, по дяволите, не докарахте автобуса до кафенето? — попита Раул един от полицаите.

— Заповед, господине — каза полицаят.

Взаимното представяне, улеснено от любезния инспектор и продължено непосредствено след това от полуизплашените, полуразвеселени пътници, им позволи да образуват една вече плътна група, която последва като свита инвалидната количка на дон Гало. Автобусът вероятно принадлежеше на войската, макар да не се виждаше никакъв надпис по лъскавата черна боя. Имаше много тесни прозорчета и вмъкването на дон Гало се оказа особено сложно поради бъркотията в момента и добрата воля, проявена от всички и особено от Пелуса, който се суетеше на стъпалото и даваше ту едни, ту други нареждания на мрачния шофьор. Веднага щом дон Гало се настани на първата седалка и количката се сгъна като огромен акордеон в ръцете на шофьора, пътниците се качиха и се настаниха почти слепешката в мрачното превозно средство. Лусио и Нора, които бяха прекосили „Авенида“, хванати плътно под ръка, намериха място в дъното и седнаха много кротко, поглеждайки с известно недоверие останалите пътници и пръснатите по улицата полицаи. Медрано и Лопес бяха подхванали разговор с Раул и Паула, а доктор Рестели разменяше с Персио обичайните за случая коментари. Клаудия и Хорхе много се забавляваха, всеки посвоему; останалите бяха прекалено заети да разговарят помежду си с пълно гърло, за да отбелязват какво става.

Шумът от ролетките на „Лондон“, които Роберто и останалите келнери отново вдигнаха, стигна до Лопес като финален акорд — приключваше нещо, което оставаше завинаги назад. До него Медрано палеше нова цигара и гледаше нечетливите светлинни табла на Ла Пренса. Тогава се чу някакъв клаксон и автобусът много бавно тръгна. В тревожната група около Пелуса изказваха мнение, че разделите са винаги мъчителни, защото едни си отиват, а други остават, но стига здраве да има, след което пък се отбелязваше, че пътуванията са винаги все същото — за едни радост, а за други — мъка, защото едни заминават, но трябва да се мисли и за тези, които остават. Светът е зле устроен, винаги е така, за едни всичко, а за други нищо.

— Как ви се стори речта на инспектора? — попита Медрано.

— Вижте, стана нещо, което ми се случва доста често — каза Лопес. — Докато онзи даваше обясненията, те ми се сториха неоспорими и дори се почувствувах съвсем удобно в това положение. Сега вече не ми се виждат толкова убедителни.

— Има такова едно изобилие от подробности, което ми се вижда забавно — каза Медрано. — Щеше да е много по-просто да определят за сборен пункт митницата или кея, не мислите ли? Но, изглежда, това щеше да лиши от удоволствие някой, който може би тайно ни гледа от една от тези канцеларии на общината. Както в някои партии шах, където ходовете се усложняват просто от разточителство.

— Понякога — каза Лопес — ги усложняват за прикритие. Във всичко това има нещо като притаен провал, сякаш едва ли не се готвят да ни отнемат пътуването, или действително не знаят какво да правят с нас.

— Би било жалко — рече Медрано, спомняйки си за Бетина. — Никак не бих искал да остана на сухо в последния момент.

Откъм ниското, където вече беше тъмно, те се приближаваха към северната част на пристанището. Инспекторът взе един микрофон и се обърна към пътниците с вид на екскурзовод от агенция Кук. Раул и Паула, седнали отпред, забелязаха, че шофьорът кара много бавно, за да даде време на инспектора да се впусне в подробности.

— Сигурно си обърнала внимание на някои от спътниците — каза Раул на ухото на Паула. — Страната е доста добре представена. Възходът и упадъкът в най-ярките им форми… Питам се какво ли, по дяволите, търсим тук.

— Струва ми се, че ще се забавлявам — рече Паула. — Чуй тези обяснения, които дава нашият Вергилий. Думата „затруднения“ се появява всеки миг.

— С билет от десет песос — отвърна Раул — не смятам, че могат да се изискват улеснения. Какво ще кажеш за майката с детето? Харесва ми лицето й, има нещо изящно в скулите и в устата.

— Най-забележителен е инвалидът, прилича по нещо на кърлеж.

— А момчето, което пътува със семейството, как ти се струва?

— По-скоро семейството, което пътува с момчето.

— Семейството е по-безлично от него — каза Раул.

— Всичко зависи от цвета на стъклото, през което се гледа — изрецитира Паула.

Инспекторът наблягаше специално на необходимостта при всяко изпитание да се запази спокойствието-характерно-за-културните-хора, и да не се изпада в паника заради дребни подробности и затруднения („и затруднения“), от организационен характер.

— Но наистина всичко е много добре — каза доктор Рестели на Персио. — Много порядъчно, не ви ли се струва?

— Леко объркано, бих казал аз, колкото да кажа нещо.

— Не, съвсем не. Предполагам, че властите са си имали причини да организират нещата така, както са. Лично аз бих променил някои подробности, имайки предвид, че всички присъствуващи не са действително на висотата на останалите. Има един юноша, ще го видите на една от седалките от другата страна…

— Все още не се познаваме — каза Персио. — Може би никога няма да се опознаем.

— Вие може да не ги познавате, господине. Що се отнася до мен, преподавателските ми функции…

— Добре — каза Персио с величествено движение на ръката. — При корабокрушения обикновено най-очуканите се оказват изключителни. Вижте какво стана, когато пострада „Андрея Дория“.

— Не си спомням — каза доктор Рестели, малко по-раздразнен.

— Така се случило, че един калугер спасил един моряк. Както виждате, никога не се знае. Не ви ли се струва твърде печално това, което каза инспекторът?

— Той все още говори. Може би трябва да му обърнем внимание.

— Лошото е, че повтаря все едно и също — каза Персио. — А вече всеки момент ще стигнем до кейовете.

Хорхе изведнъж се заинтересува от съдбата на гумената си топка и играта със златните кабарчета. В кой ли куфар са ги прибрали? Ами книгата за Дейвид Крокет?

— Ще намерим всичко в кабината — каза Клаудия.

— Колко хубаво, една кабина за двама ни. На теб става ли ти лошо, мамо?

— Не. Почти на никого няма да му стане лошо, освен, страхувам се, на Персио, а също и на някои от тези госпожи и госпожици от масата, където пяха танга. Просто е неизбежно.

Фелипе Трехо нахвърляше въображаем списък от пристанища („освен ако непреодолими препятствия не доведат до изменения в последния момент“, говореше инспекторът). Господин и госпожа Трехо гледаха към улицата, проследяваха всеки уличен фенер, сякаш нямаше да го видят никога вече, сякаш загубата беше за тях съкрушителна.

— Винаги е тъжно да напуснеш родината — рече господин Трехо.

— Какво му е тъжното? — каза Беба. — Нали ще се върнем.

— Именно, мила — отвърна госпожа Трехо. — Винаги се връщаме в кътчето, където е започнало съществуването ни, както се казва в онова стихотворение.

Фелипе избираше имена, все едно че бяха плодове, въртеше ги в устата си, малко по малко ги изстискваше: Рио, Дакар, Кейптаун, Йокохама. „Никой от тайфата няма да види толкова много неща наведнъж — помисли той. — Ще им пращам картички с изгледи.“ Затвори очи, изтегна се на седалката. Инспекторът намекваше за неизбежната необходимост да се съблюдават някои предпазни мерки.

— Трябва да ви обърна внимание върху неизбежната необходимост да се съблюдават някои предпазни мерки — каза инспекторът. — Дирекцията се е погрижила за всички подробности, но затрудненията, появили се в последния момент, вероятно ще предизвикат изменения в някои аспекти на пътуването.

Съвсем неочакваното кудкудякане на дон Гало Пориньо се извиси в двойната тишина, породена от паузата на инспектора и заглъхването на мотора:

— С кой кораб ще тръгнем? Защо да не знаем дори с кой кораб ще тръгнем…

XIII

„Това е въпросът — помисли си Паула. — Точно така, тъжният въпрос, който може да развали играта. Сега ще отговорят: «С…»“

— Господин Пориньо, корабът представлява именно едно от техническите затруднения, за които споменавах. Преди един час, когато имах удоволствието да се присъединя към вашата група, Дирекцията току-що беше взела решение по въпроса, но междувременно може да са се получили неочаквани отклонения, в резултат на които положението да се е изменило. Смятам следователно за по-подходящо да изчакаме още няколко минути и така да разсеем съмнението окончателно.

— Самостоятелна кабина! — рече сухо дон Гало. — С отделна баня. Така е уговорено.

— Уговорено — поде любезно инспекторът — не е най-точният термин, но не вярвам, господин Пориньо, да възникнат затруднения от този род.

„Не е като сън, би било прекалено лесно — помисли си Паула. — Раул би казал, че е по-скоро като рисунка, като…“

— Каква рисунка? — попита тя.

— Как каква рисунка? — каза Раул.

— Ти би казал, че всичко това е като не знам каква си рисунка…

— Анаморфична рисунка, магаре с магаре. Да, има нещо такова. Значи дори не се знае в кой кораб ще ни бутнат.

Те се разсмяха, защото нито един от двамата не се интересуваше от това. Не беше такъв случаят с доктор Рестели, чиито убеждения относно държавния ред за пръв път бяха разклатени. У Лопес и Медрано изказването на дон Гало събуди желание да изпушат по още един фонтанарес. Те също извънредно много се забавляваха.

— Прилича на влак на ужасите — каза Хорхе, който много добре разбираше какво става. — Влизаш вътре и ти се случват най-различни неща — космат паяк ти лази по лицето, има скелети, които танцуват…

— Цял живот се оплакваме, че никога не се случва нищо интересно — поде Клаудия. — Но когато се случи (а само едно такова нещо може да бъде интересно), повечето се тревожат. Не знам какво мислите вие, но за мен влаковете на ужасите са много по-забавни от железопътната линия „Генерал Рока“.

— Разбира се — каза Медрано. — Всъщност това, което безпокои дон Гало и някои други, е, че ние изживяваме нещо като отсрочване на бъдещето. Затова са загрижени и питат за името на кораба. Какво означава името? Гаранция за това, което все още се нарича утре, това чудовище със закрито лице, което отказва да се покаже и подчини.

— Между другото — каза Лопес — започват постепенно да се очертават фаталните силуети на един военен катер и един товарен кораб в светли цветове. Вероятно шведски, както всички кораби с чист външен вид.

— Добре е да се говори за отсрочване на бъдещето — рече Клаудия. — Но това също е приключение, много обикновено, но все пак приключение и в този случай бъдещето се превръща в най-важната стойност. Ако този момент има за нас един особен привкус, то това се дължи на бъдещето, което му служи за подправка, простете за кулинарната метафора.

— Работата е там, че не всички обичат подлютените сосове — каза Медрано. — Може би има два коренно противоположни начина да се засили усещането за настояще. В този случай Дирекцията избира премахването на всякакви конкретни сведения за бъдещето, изработва една отрицателна мистерия. Предвидливите се изплашват, естествено. Аз обаче изживявам по-силно това абсурдно настояще, вкусвам го всяка минута.

— Аз също — каза Клаудия. — Отчасти защото не вярвам да има бъдеще. Това, което скриват от нас, не е нищо друго, освен причините за настоящето. Вероятно самите те не знаят колко вълшебство ни поднасят с бюрократичната си тайнственост.

— Разбира се, че не знаят — поде Лопес. — Вълшебство, ами… В същност сигурно е някаква невероятна бъркотия от интереси, папки и йерархии, както винаги.

— Няма значение — каза Клаудия. — Стига да ни помага да се забавляваме, както тази вечер.

Автобусът беше спрял до едно от халетата на митницата. Пристанището беше тъмно, тъй като не можеше да се смята за светлина проблясването на някой и друг фенер и цигарите на офицерите от полицията, които чакаха край една полуотворена врата. Предметите се губеха в тъмнината няколко метра по-нататък и тежката миризма на пристанище през лятото се размаза по лицата на тези, които вече слизаха, прикривайки объркването или радостта си. Ето дон Гало се настаняваше в количката си и шофьорът я подкарваше към вратата, накъдето инспекторът водеше групата. Неслучайно, помисли Раул, всички вървят плътно в група. Изостанеш ли, сигурността сякаш изчезва.

Един от офицерите излезе учтиво напред.

— Добър вечер, господа.

Инспекторът вадеше от джоба си някакви удостоверения и ги връчваше на друг офицер. Блясването на едно джобно фенерче съвпадна с далечния рев на сирена и кашлицата на някой, който не можеше да се види.

— Оттук, ако обичате — рече офицерът.

Жълтото око на фенерчето запълзя по циментовия под, покрит със сламки, изпочупени чембери и тук-там по някоя смачкана хартия. Малкото гласове, които говореха, изведнъж се усилиха, отеквайки в огромното празно помещение. Жълтото око заобиколи дългия митнически тезгях и спря, за да покаже пътя на тези, които предпазливо се приближаваха. Чу се гласът на Пелуса, който каза: „Ама че страхотии вършат, кажи сега не е ли като в някой филм с Борис Карлов.“ Когато Фелипе Трехо запали цигара (майка му го гледаше смаяна — за пръв път той пушеше в нейно присъствие), светлината на клечката разклати за секунда цялата сцена — плахото шествие, упътило се към вратата в дъното, където едва се очертаваше тъмната светлина на нощта. Увиснала на ръката на Лусио, Нора затвори очи и не пожела да ги отвори, докато не преминаха от другата страна, под едно беззвездно небе, където обаче въздухът миришеше на открито. Те първи видяха кораба и когато Нора възбудено се обърна, за да съобщи на другите, полицаите и инспекторът заобиколиха групата, батерията изгасна, заместена от слабия отблясък на един уличен фенер, който осветяваше началото на дървен трап. Пляскането с ръце на инспектора отекна сухо, а от дъното на халето се чу друго пляскане, по-сухо и механично, подобно на боязлива насмешка.

— Много ви благодаря за духа на солидарност — каза инспекторът, — остава само да ви пожелая приятно пътуване. Офицерите от кораба ще ви посрещнат на палубата и ще ви придружат до съответните кабини. Корабът ще отплува след един час.

На Медрано изведнъж му се стори, че пасивността и иронията траеха вече предостатъчно и се отдели от групата. Както винаги в подобни случаи, искаше му се да се изсмее, но се въздържа. И също както винаги, той изпита глухо удоволствие от това, че съзерцава себе си в момент, когато се намесва в нещо.

— Кажете, инспекторе, известно ли е как се нарича този кораб?

Инспекторът почтително кимна с глава. Имаше тонзура, която дори в полутъмното добре очертаваше темето му.

— Да, господине — каза той. — Офицерът току-що ме осведоми, понеже от центъра са му се обадили по телефона да ни доведе тук. Корабът се нарича „Малкълм“ и принадлежи на Маджента Стар.

— Товарен кораб, ако се съди по очертанията — каза Лопес.

— Товаро-пътнически, господине. Най-добрите, повярвайте ми. Обстановка напълно пригодена, за да поеме ограничен брой подбрани пътници, какъвто е именно случаят. Аз имам опит в това, макар по-голямата част от кариерата ми да е преминала в данъчните служби.

— Ще се чувствувате отлично — рече офицерът от полицията. — Качвах се на кораба и мога да ви уверя в това. Имаше стачка на екипажите, но вече всичко се урежда. Вие знаете какво нещо е комунизмът, персоналът час по час се бунтува, но за щастие ние се намираме в страна, където има ред и власт, повярвайте ми. Макар и чужденци, те в крайна сметка разбраха и се отказаха от глупостите.

— Господа, моля, качвайте се — каза инспекторът, като се отдръпна встрани. — За мен беше изключително удоволствие да се запозная с вас, съжалявам само, че нямам възможност да ви придружа.

И той се ухили по пресилен според Медрано начин. Групата се скупчи в подножието на трапа, някои поздравиха инспектора и офицерите, а Пелуса отново помогна при пренасянето на дон Гало, който изглеждаше задрямал. Дамите се вкопчиха тревожно в перилата, останалите се изкачиха бързо и без приказки. Когато на Раул му хрумна да погледне назад (вече достигаше долната палуба на парахода), той видя как в тъмното инспекторът и офицерите тихо си говореха. Всичко под сурдинка, както обикновено — светлината, гласовете, халетата, дори плясъкът на водата около кораба и кея.

На палубата на „Малкълм“ също нямаше много светлина.

В

Сега Персио отново ще размишлява, ще размахва мисълта като къс сух меч, насочвайки го срещу глухия трус, който стига до кабината като боричкане върху безброй парчета филц, като кавалкада в гора от коркови дъбове. Невъзможно е да се разбере в кой момент огромната лангуста е задвижила главната мотовилка, маховото колело, където спящата дни наред скорост се изправя разгневена, разтърква очи и изпробва крилете, опашката, наклона на удара си срещу въздуха и морето, дрезгавата си сирена, рутинния си и подвижен нактоуз. Без да излиза от кабината, Персио вече знае какъв е корабът, той се настанява в този азимутен момент, в който два мръсни и упорити влекача ще помъкнат метър след метър голямата майка от мед и желязо, откъсвайки я от тангентата на каменния бряг, изтръгвайки я от притеглянето на вълнолома. Докато отваря разсеяно един черен куфар, се възхищава от гардероба, където всичко така добре намира мястото си, от шлифованите кристални чаши, сполучливо прикрепени към стената, от писалището с папка от светла кожа. Той се чувствува като сърцето на кораба, като ядката, където постепенно засилващите се пулсирания достигат с едно последно, замиращо колебание. Персио се стреми да види кораба, сякаш е застанал на капитанския мостик, при централния прозорец, откъдето, вече като капитан, се издига над носа, над предните мачти, над рязката извивка, която пробужда бързотечната пяна. Странно, видът на носа му изглежда така неестествен, както ако откачи една картина и държейки я хоризонтално върху дланите си, види, че линиите и обемите на горната й част се отдалечават от предния план, че всички съотношения, замислени от художника вертикално, се изменят и се организира друг ред, също възможен и приемлив. Това, което най-вече вижда Персио от капитанския мостик (но той е в каютата си и все едно че сънува или просто съзерцава капитанския мостик върху някой радарен екран), е всичко на всичко една зеленикава тъмнина с жълти светлини откъм левия и десния борд, с бял фенер там, където би могъл да бъде загатнат бушпритът (не е възможно „Малкълм“, този най-модерен товарен кораб, гордостта на Маджента Стар, да има бушприт). От прозореца с плътно виолетово стъкло, което го пази от речния, вятър (всичко наоколо ще бъде кал, ще бъде Рио де ла Плата[1], ама че име, със сомове и може би доради — златни рибки в среброто на Сребърната река, разпилени, нанизи, отвратителна бижутерия!), Персио започва да разбира формата на носа и палубата, вижда я все по-ясно и тя му напомня нещо, например кубистична картина, но, разбира се, платното лежи върху дланите на ръцете и долната част се вижда, сякаш е предна, а горната — сякаш е задна. Затова Персио наблюдава неправилни форми от лявата и от дясната страна на кораба, по-нататък неясни, може би синкави сенки, както при китариста на Пикасо, и в средата на палубата две мачти, които придържат върховете си, сякаш в изпълнение на мръсно и унизително задължение, две мачти, които в спомена му от картината са по-скоро два кръга, единият черен, другият — светлозелен с черни черти — това е отворът на китарата, сякаш в картината могат да се забият две мачти, както тя си лежи на ръката, и от нея да се направи нос на кораб — „Малкълм“ при излизането си от Буенос Айрес е нещо, което се люшка в някакъв мазен речен тиган и отвреме-навреме изскърцва.

Сега Персио отново ще размишлява, само че противно на навика на всеки объркан човек, той няма да помисли да слага ред в това, което го заобикаля — жълтите и белите фенери, мачтите, шамандурите, той ще разтвори на кръст ръцете на мисълта и ще отхвърли там, дълбоко навътре в реката, всичко онова, което се дави в определени форми — в каюта коридор люк палуба разгром утре пътешествие. Персио не вярва, че това, което става, може да бъде осмислено: той не го иска осмислено. Усеща съвършеното разположение на фигурите от една речна мозайка: лицето на Клаудия или обувките на Атилио Пресути, стюардът, който мародерствува (не е изключено) по коридора пред неговата каюта. И Персио отново усеща, че в този час на отплуване онова, което всеки пътник нарича утре, може да се постави върху здрави основи тази нощ. Единствената му тревога е значимостта на възможния избор: от звездите ли да се ръководи, от компаса, от кибернетиката, от случайността, от принципите на логиката, от тъмните доводи, от дъските на пода, от състоянието на жлъчката, от пола, от характера, от предчувствията, от християнската теология, от Зенд Авеста[2], от пчелното млечице, от един указател на португалските железопътни линии, от един сонет, от „Ла Семана Финансиера“[3], от формата на брадичката на дон Гало Пориньо, от някоя була[4], от кабалистиката, от некромантията, от Bonjour, Tristesse[5], или просто да съгласува поведението по море с насърчителните указания, които съдържа всяко пакетче таблетки „Валда“?

Персио отстъпва, ужасен пред опасността за насилване на каквато и да било действителност, и постоянното му колебание е колебанието на хромофилното насекомо, което обикаля по повърхността на една картина с определено антихамелеонско отношение. Привлечено от синия цвят, насекомото ще пристъпи, заобикаляйки централните части на китарата, където царят мръсножълтото и маслиненозеленото, ще се задържи на ръба, сякаш плува край кораба, и като стигне до височината на централния отвор по дясната палуба, ще намери синята зона, пресечена от широки зелени повърхности. Колебанията му, търсенето му на мост към друга синя област ще могат да се сравнят с двоумението на Персио, винаги наплашен да не изпадне в тайни нарушения. Персио завижда на тези, които разглеждат само егоцентрично свободата като проблем, понеже за него действието отваряне вратата на кабината е съставено от неговото действие и вратата, неразривно амалгамирани, дотолкова, доколкото неговото действие отваряне на вратата включва цел, която може да е погрешна и да похаби някоя брънка от един ред, който той не успява достатъчно добре да схване. Или казано по-ясно, Персио е хромофилно и същевременно сляпо насекомо и в задължението си или в повелята да обикаля само сините зони на картината е възпрепятствуван от една постоянна и противна несигурност. Персио се наслаждава на тези съмнения, които той нарича изкуство или поезия, и смята за свой дълг да разглежда всяка ситуация възможно в най-голямата й широта, не само като ситуация, а и с всичките й въображаеми раздвоения, като се почне от словесното й формиране, в което той има вероятно наивно доверие, и се стигне до проекциите й, които той нарича магически или диалектически, в зависимост от това, дали го занимава сърцебиенето или черният дроб.

Вероятно мекото люлеене на „Малкълм“ и умората на деня в крайна сметка ще сломят Персио, който ще си легне очарован в съвършеното легло от кедрово дърво и ще си играе да опознава и опитва различните механически и електрически уреди, които допринасят за удобството на господа пътниците. Но за сега му е хрумнал един предварителен избор, донякъде с експериментален характер, почти неподозиран няколко секунди преди това, когато той реши да си постави задачата. Няма съмнение, че Персио ще извади от чантата си моливи и хартия, един указател на жп линиите и че доста време ще поработи с всичко това, забравил пътуването и кораба, именно защото ще си е поставил за цел да направи още една крачка към видимото и да навлезе в неговите подстъпи към възможната или достижима действителност в часа, когато другите на кораба вече ще са приели това видимо, окачествявайки и фиксирайки го като изключително и почти нереално — измерения на съществованието, които ти стигат, за да си разбиеш носа и да си останеш все така убеден, че е било най-обикновено кихване.

[1] Игра на думи — Рио де ла Плата означава Река на среброто. — Б.пр. ↑

[2] Свещеното писание на персите; приписва се на Заратустра. — Б.пр. ↑

[3] Аржентински седмичник. — Б.пр. ↑

[4] Папско послание. — Б.пр. ↑

[5] „Добър ден, тъга“ — роман от Франсоаз Сеган, съвременна френска писателка. — Б.пр. ↑

XIV

— Ekstra vorbeden? You two married? Еtes-vous ensemble?[1]

— Ensemble plutot que maries — каза Раул. — Te-nez, voici nos posseports.[2]

Офицерът беше човек дребен на ръст и с угоднически маниери. Той отметна имената на Паула и Раул и направи знак на един моряк с много червено лице.

— Ще ви придружи до вашата кабина — рече той буквално и се поклони, преди да се обърне към следващия пътник.

Докато те се отдалечаваха след моряка, чуха как семейство Трехо заговориха всички в един глас. На Паула веднага й хареса миризмата на кораба и начина, по който коридорите поглъщаха звука. Трудно беше да си представи човек, че само на няколко метра от тях се намираше мръсният кей, че инспекторът и полицаите може би още не си бяха отишли.

— А по-нататък започва Буенос Айрес — каза тя. — Не ти ли се струва невероятно?

— Невероятно ми се струва дори това, че казваш „започва“. Много бързо зае мястото си в новите условия. За мен пристанището е било винаги там, където градът свършва. И сега повече от всякога, както обикновено при отпътуване, макар това съвсем да не ми е първото.

— Започва — повтори Паула. — Нещата не завършват току-така. Очарователен е този мирис на дезинфекционно средство с лавандула, на препарат против мухи, на облак, смъртоносен за молците. Като малка обичах да мушвам глава в гардероба на леля Кармела; всичко беше тъмно и тайнствено и миришеше на нещо подобно.

— This way, please[3] — каза морякът.

Той отвори една кабина и им връчи ключ, след като запали светлината. Това стана, преди те да успеят да му предложат бакшиш или да му благодарят.

— Колко е хубаво, ах колко е хубаво — каза Паула. — И колко весело.

— Сега вече наистина изглежда невероятно, че ей-тук, досами нас са пристанищните халета — каза Раул, докато броеше струпаните върху килима куфари.

Не липсваше нищо и те се заеха с окачване на дрехи и разпределяне на най-различни вещи, някои твърде необичайни. Паула си присвои леглото в дъното, под илюминатора. Докато се изтягаше с доволна въздишка, тя погледна Раул, който палеше лулата си и същевременно продължаваше да разпределя четки за зъби, пасти, книги и кутии тютюн. Любопитно й беше да види как Раул ще си легне в другото легло. За пръв път те двамата ще спят в една и съща стая, след като бяха съжителствували в хиляди зали, салони, улици, кафенета, влакове, коли, плажове и гори. За пръв път ще го види по пижама (тя вече грижливо е поставена на леглото). Поиска му цигара и той я запали, седнал до нея, като я гледаше с полуразвеселен, полускептичен вид.

— Pas mal, heinl[4] — каза Раул.

— Pas mal du tout, mon choux[5] — отвърна Паула.

— Много си хубава така, успокоена.

— Върви по дяволите — каза Паула и те се изсмяха.

— Да направим ли една разузнавателна обиколка? — попита Раул.

— Хм. Предпочитам да остана тук. Ако се качим на палубата, ще видим светлините на Буенос Айрес като във филма с Гардел[6].

— А ти какво имаш против светлините на Буенос Айрес? — каза Раул. — Аз отивам.

— Добре. Аз ще продължа да подреждам този пъстър бардак, защото това, което ти наричаш подреждане… Каква хубава кабина, никога не съм мислила, че ще ни дадат такава прелест.

— Да, за щастие не прилича на първа класа в италианските кораби. Предимството на този товарен кораб е, че внушава строгост. Дъбът и ясенът винаги са израз на протестантски наклонности.

— Не е доказано, че корабът е протестантски, макар че в същност сигурно си прав. Харесва ми мирисът на лулата ти.

— Внимавай — каза Раул.

— Защо да внимавам?

— Не знам, с мириса на лулата може би.

— Този младеж говори със загадки, доколкото разбирам?

— Този младеж ще продължи да подрежда нещата си — каза Раул. — Ако те оставя сама с моя куфар, ще намеря някой soutien-gorge[7] при носните си кърпи.

Той отиде до масата, подреди книгите и тетрадките. Провери светлините, проучи всички възможности за осветление. Приятно бе изненадан, че нощните лампички можеха да бъдат степенувани по всички възможни начини. Умни шведи, ако бяха шведски. Четенето е една от надеждите на пътуването, четенето в леглото, без да има да се върши каквото и да било друго.

— В този час — рече Паула — моят изискан брат Родолфо вероятно изказва в семейния кръг съжалението си за моето разюздано поведение. Момиче от добро семейство заминава на пътешествие в неопределена посока. Отказва да посочи часа на отпътуването, за да избегне изпращането.

— Интересно е да се узнае какво би помислил, ако разбереше, че делиш каютата си с някакъв архитект.

— Който носи сини пижами и храни невъзможни носталгии и още по-проблематични надежди, бедният ангел.

— Невинаги невъзможни, невинаги носталгии — каза Раул. — Знаеш ли, обикновено соленият, наситен с йод въздух ми носи късмет. Кратък, мимолетен, като някоя от тези птици, които по-късно ще откриеш и които придружават кораба известно време, понякога ден, но в крайна сметка винаги се изгубват. За мен никога не е имало значение, че щастието ще трае малко, Паулита; преминаването от щастието към навика е едно от най-добрите оръжия на смъртта.

— Брат ми не би ти повярвал — рече Паула. — Брат ми би сметнал, че съм сериозно застрашена от твоите намерения на сатир. Брат ми…

— За всеки случай — каза Раул, — заради евентуална възможност от мираж, грешка в тъмнината, заради някой продължил наяве сън или заради влиянието на соления въздух, внимавай и не се отвивай прекалено. Жена с чаршаф до брадата е осигурена срещу пожар.

— Смятам — отвърна Паула, — че ако те избие на миражи, ще те посрещна с този Шекспиров том с остри ръбове[8].

— Странно предназначение намират песните на Шекспир — каза Раул, отваряйки вратата. Точно в рамката се очерта в профил фигурата на Карлос Лопес, който в този момент вдигаше десния си крак, за да пристъпи. Неочакваното появяване създаде у Раул впечатление за някоя от онези моментални снимки на кон в движение.

— Здравейте — рече Лопес, като се закова на място. — Хубава ли е кабината ви?

— Много хубава. Хвърлете един поглед.

Лопес хвърли един поглед и премигна, като видя Паула изтегната на кревата в дъното.

— Здравейте — каза Паула. — Влезте, ако има някъде място за стъпване.

Лопес каза, че кабината била твърде подобна на неговата, като се изключи големината. Съобщи също, че госпожа Пресути току-що се сблъскала с него на вратата на каютата, давайки му възможност да съзерцава едно лице, по което зеленият цвят достигал мъртвешка наситеност.

— Лошо ли й е вече? — попита Раул. — Ти внимавай, Паулита. Какво ще им остане на тези госпожи за после, когато започнем да срещаме морски чудовища и други водни чудеса. Елефантиазис, вероятно. Ще се поразходим ли? Вие се казвате Лопес, струва ми се. Аз съм Раул Коста, а тази чезнеща одалиска отговаря на аристократичното име Паула Лавалие.

— Аристократично друг път — каза Паула. — Името ми прилича на псевдоним на киноартистка, даже и заради това Лавалие. „Паула Лавалие“, № 700. Раул, преди да се качиш да гледаш реката с лъвски цвят, кажи къде е зелената ми чанта.

— Вероятно под червения жакет или пъхната в сивия куфар — отвърна Раул. — Палитрата е тъй разнообразна… Тръгваме ли, Лопес?

— Тръгваме — каза Лопес. — До скоро виждане, госпожице.

Паула изслуша това „госпожице“ с буеносайреско ухо, привикнало към всички нюанси на думата.

— Наричайте ме просто Паула — каза тя с най-подходящия тон, за да е наясно Лопес, че е разбрала И да си даде сметка, че сега малко го занася.

На прага Раул въздъхна, загледан в тях. Той така добре познаваше гласа на Паула, онези начини на произнасяне на онези думи, присъщи точно на онази Паула.

— So soon — каза той, сякаш на себе си. So, so soon[9].

Лопес го погледна. Двамата излязоха заедно.

Паула седна на ръба на леглото. Изведнъж кабината й се видя много малка, много затворена. Потърси вентилатор и накрая откри климатичната инсталация. Пусна я разсеяно, опита едно от креслата, после другото, подреди вяло няколко четки на една лавица. Реши, че се чувствува добре, че е доволна. Това бяха неща, които сега вече трябваше да реши, за да ги потвърди. Огледалото й отвърна с усмивка, когато тя се впусна да изследва боядисаната в светлозелено баня, а за миг погледна със симпатия червенокосото момиче с почти бадемови очи, което вежливо й отвръщаше с благосклонност. Тя направи подробен преглед на санитарните приспособления, възхити се от новостите, които потвърждаваха изобретателността на Маджента Стар. Ароматът на боровия сапун, който изваждаше от един несесер заедно с пакет памук и два гребена, беше все още ароматът на градина, преди да е започнал постепенно да се превръща в спомен за аромата на градина. Защо ли трябваше банята на „Малкълм“ да ухае на градина? Боровият сапун беше приятен в ръката й; във всеки нов сапун има някакво обаяние, нещо недокоснато и крехко, което го прави по-ценен. Пяната му е различна, разтопява се незабележимо, трае по цели дни, а през това време боровите гори обгръщат банята, борове има и по огледалото, и по лавиците, в косата и по краката на тази, която изведнъж е решила да се съблече и да опита чудесния душ, който така любезно й предлага Маджента Стар.

Без да си прави труда да затваря междинната врата, Паула бавно свали корсажа си. Харесваше гърдите си, харесваше цялото си тяло, което израстваше в огледалото. Водата течеше толкова гореща, че й се наложи да разучи подробно лъскавия кран, преди да влезе в почти абсурдния миниатюрен басейн и да издърпа пластмасовата завеса, която я обгради като укрепление-играчка. Уханието на бор се смесваше със свежестта на въздуха и Паула се насапуниса с две ръце, а после и с една червена гумена гъба — разнасяше бавно пяната по тялото си, пъхаше я между краката си, под мишниците, долепваше я до устата си, а същевременно се забавляваше с удоволствие от едва доловимото люлеене, което отвреме-навреме я принуждаваше, просто на шега, да се хваща за крановете и да произнася по някоя любезна ругатня за своето тайно удоволствие. Междуцарствието на банята — скоба в сухото съществование в дрехи. Така — гола, тя се освобождаваше от времето, превръщаше се отново във вечното тяло (а защо не тогава и във вечната душа?), отдадено на боровия сапун и на водата под душа, точно както винаги, което потвърждаваше именно чрез играта трайността на различията в местата, температурата, парфюмите. Увие ли се в жълтата кърпа, окачена на една ръка разстояние, отвъд пластмасовото укрепление, тя отново ще се потопи в скуката си на облечена жена — като че ли всяка част от дрехите я обвързва с историята, връща й всяка година живот, всеки цикъл на спомен, залепя върху лицето й бъдещето като глинена маска. Лопес (ако този млад мъж с толкова столичен вид е Лопес) изглеждаше симпатичен. Да се наричаш Лопес беше за окайване, както всяко друго нещо; вярно, че неговото „до скоро виждане, госпожице“ беше баламосване, но на нея много по-зле би се отразило „госпожо“. Кой ли на „Малкълм“ можеше да повярва, че тя не спи с Раул. Не може да се иска от хората да вярват такива неща. Тя отново си спомни за брат си Родолфо с адвокатския му вид, цял доктор Кронин, жива вратовръзка на червени точици. „Нещастник, жалък нещастник, който никога няма да узнае какво значи истински да паднеш, да се хвърлиш насред живота като от най-високия трамплин. Горкият, с неговото съдийско разписание, с неговата муцуна на порядъчен човек.“ Започна яростно да реше косата си, гола пред огледалото, обвита в радостта на парата, която една дискретна перка на тавана малко по малко поглъщаше.

[1] Заедно ли сте? (шв., фр., англ.). — Б.пр. ↑

[2] По-скоро заедно, отколкото семейство. Ето паспортите ни (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Оттук, моля (англ.). — Б.пр. ↑

[4] Не е лошо, нали? (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Съвсем не е зле, миличък (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Карло Гардел (1903–1935) — аржентински певец, знаменит изпълнител на танга. — Б.пр. ↑

[7] Сутиен (фр.). — Б.пр. ↑

[8] Игра на думи — canto означава и ръб, и песен, стих. — Б.пр. ↑

[9] Толкова бързо (англ.). — Б.пр. ↑

XV

Коридорът беше тесен. Лопес и Раул вървяха по него без ясна представа за посоките, докато стигнаха до една затворена огнеупорна врата. Те огледаха с известна изненада боядисаните в сиво стоманени плоскости и механизма за автоматично затваряне.

— Странно — рече Раул. — Бях готов да се закълна, че преди малко минахме оттук с Паула.

— Бива си го механизма — каза Лопес. — Авариен изход или нещо подобно. Какъв език се говори на кораба?

Дежурният до вратата моряк ги наблюдаваше с вид на човек, който не разбира или не желае да разбира. Те изразиха с жестове желанието си да продължат по-нататък. Отговорът бе много ясен знак, че трябва да се връщат обратно. Подчиниха се, минаха отново покрай кабината на Раул и коридорът ги отведе до една външна стълба, която слизаше до палубата на бака. Чуваше се говор и смях в тъмнината, а Буенос Айрес беше вече далеч, сякаш в пламъци. Стъпка по стъпка, защото в мрака се различаваха пейки, навити въжета и шпилове, те се приближиха до борда.

— Любопитно е да гледаш града откъм реката — каза Раул. — Единен, цялостен в границите си. Човек живее винаги така вътре в него, че забравя истинската му форма.

— Да, много е различен, но горещината все пак ни преследва — отвърна Лопес. — А и тази миризма на тиня, която стига чак до покритата палуба.

— Реката ми е вдъхвала винаги малко страх, предполагам, че е заради тинестото дъно и мръсната вода, която сякаш прикрива това, което е отдолу. А може би заради историите за удавници, които ми се струваха така ужасяващи, когато бях малък. Въпреки това не е неприятно да се къпеш в реката или да ловиш риба.

— Много е малък този кораб — каза Лопес, който започваше да различава формите. — Странно, че онази врата беше затворена. Изглежда, че и оттук не може да се минава.

Те видяха, че високата преграда опасваше палубата от единия до другия й край. Имаше две врати зад стълбите, по които се стигаше до коридорите към кабините, но Лопес, разтревожен, без сам да знае защо, веднага откри, че те са заключени. Горе, на капитанския мостик, от широките прозорци се процеждаше виолетова светлина. Виждаше се само силуетът на един офицер — неподвижен. По-горе мързеливо се въртеше дъгата на радара.

На Раул му се прииска да се върне в кабината и да побъбри с Паула. Лопес пушеше с ръце в джобовете. Премина една неясна форма, следвана от едър силует — дон Гало Пориньо изучаваше палубата. Чу се кашляне, като че ли някой търсеше повод, за да завърже разговор, и Фелипе Трехо се присъедини към тях, съсредоточен в запалването на цигарата си.

— Здравейте — рече той. — Хубави ли са каютите ви?

— Не са лоши — каза Лопес. — А вашите?

Фелипе се подразни, че винаги го възприемат като част от семейството му.

— Аз съм с баща си — отвърна той. — Майка ми и сестра ми са в съседната каюта. Има баня и всичко. Погледнете, там се виждат светлини, сигурно са Берисо или Килмес. А може би е Ла Плата?

— Обичате ли да пътувате? — попита Раул, като изтръскваше лулата си. — Или това е първото голямо приключение?

Фелипе отново се подразни от неизбежния обрат в отношението към неговата личност. Малко остана да не отговори или да каже, че вече много е пътувал, но Лопес вероятно беше добре запознат с миналото на своя ученик. Той неопределено отвърна, че всеки обича да се поразходи с кораб.

— Да, все по-добре е, отколкото в гимназията — каза дружелюбно Лопес. — Някои твърдят, че пътешествията образовали младежта. Ще видим дали е вярно.

Фелипе се засмя, неудобството му растеше. Беше сигурен, че насаме с Раул или с който и да било друг пътник можеше да разговаря с удоволствие. Но писано му било — старият, сестра му и двамата учители, особено Черния котарак, всичките, взети заедно, щяха да направят живота му непоносим. За миг той се замечта как тайно слиза от кораба, тръгва нанякъде си, изчезва сам. „Точно това — помисли той. — Да изчезнеш сам, това е важното.“ И въпреки всичко не съжаляваше, че се е присъединил към двамата мъже. Буенос Айрес отсреща, с всичките си светлини, го гнетеше и въодушевяваше едновременно; искаше му се да пее, да се покатери на някоя мачта, да тича по палубата, искаше му се да е вече утре и те да са в някое пристанище, да има странни типове, жени, плувен басейн. Изпитваше страх и радост и го налягаше оная дрямка от девет часа вечерта, която все още му беше трудно да прикрие по кафенетата и площадите.

Чуха как Нора се смее, спускайки се по трапа с Лусио. Огънчетата на цигарите ги последваха до тях. Нора и Лусио също имаха великолепна кабина, на Нора също й се спеше (дано само да не е морската болест, божичко) и би предпочела Лусио да не говори толкова за общата им кабина. Помисли, че спокойно можеха да им дадат две кабини, в края на краищата все още бяха годеници. „Но ще се оженим“, си каза тя, притеснена. Никой не знаеше за хотела в Белграно (освен Хуанита Ейсен, най-близката й приятелка), а освен това тази нощ… Вероятно сред пътниците щяха да минат за женени; но списъците с имената, разговорите… Чуден е Буенос Айрес осветен — светлините на Каванаг и Комега. Напомняха й за снимката на един календар на Пан Американ, закачен в стаята й, само че там беше Рио, а не Буенос Айрес.

Раул съзираше лицето на Фелипе всеки път, когато някой смукнеше дим от цигарата си. Те бяха останали малко встрани и Фелипе предпочиташе да разговаря с някой непознат, особено с някой толкова млад, колкото Раул, който едва ли имаше двайсет и пет години. Веднага му хареса лулата на Раул, спортното му сако, малко префиненият му вид. „Но сигурно не е някой префърцунен — помисли си той. — Парата го бие, това е ясно. Когато и мен почне да ме бие парата като него…“

— Мирише вече на речен простор — каза Раул. — Миризма доста ужасна, но изпълнена с обещания. Сега малко по малко ще започнем да усещаме какво значи да преминеш от градския живот към живота в открито море. Като пълна дезинфекция…

— А, така ли? — каза Фелипе, който не разбираше това за дезинфекцията.

— Докато бавно открием новите форми на досадата. Но за вас ще бъде различно, това е първото ви пътуване и всичко ще ви се стори толкова… В същност вие сам ще поставяте прилагателните.

— Да, така е — рече Фелипе. — Разбира се, ще бъде чудесно. По цял ден да се мотаеш…

— Зависи — каза Раул. — Обичате ли да четете?

— Естествено — отвърна Фелипе, който отвреме-навреме правеше набези в библиотека „Растрос“. — Мислите ли, че има басейн?

— Не знам. На товарен кораб, трудно. Ще скалъпят нещо като корито от дъски и брезент, както в трета класа на големите кораби.

— Сериозно! — каза Фелипе. — С брезент? Чудесно! Раул отново запали лулата си. „Ето пак — помисли той. — Ето пак цъфтящото мъчение, съвършената статуя, от която блика глупаво дърдорене. И слушаш, и прощаваш всичко като глупак, докато се убедиш, че не е толкова страшно, че всички младежи са такива, че не може да се искат чудеса… Трябва да си анти-Пигмалион, вкаменител. Да, но после, после?“

„Илюзиите, както обикновено. Надеждата, че крилатите думи, книгите, дадени назаем с толкова жар, с подчертани пасажи, с обяснения…“ Помисли за Бето Ласиерва, за суетната му усмивка в последно време, за нелепите срещи в парка Лесама, разговора на пейката, внезапния край — Бето задържа изпросените пари, сякаш бяха негови, невинно порочните и банални думи.

— Видяхте ли старчока с количката? — говореше Фелипе. — Чешит някакъв. Хубава е тази лула.

— Не е лоша — рече Раул. — Добре тегли.

— Дали да не си купя една — каза Фелипе и се изчерви. Точно това, което не биваше да казва, другият щеше да го вземе за хлапак.

— Сега ще намерите каквото пожелаете по пристанищата — каза Раул. — Ъъъ всеки случай, ако искате да опитате, ще ви дам една моя. Винаги нося по две-три.

— Наистина ли?

— Разбира се, понякога човек обича да сменя. Тук на кораба сигурно продават хубав тютюн, но и аз имам, ако искате.

— Благодаря — рече Фелипе, който нямаше пари. Усещаше нещо като прилив на щастие, желание да каже на Раул, че му е приятно да разговаря с него. Може би ще могат да поговорят за жени, в същност той изглежда по-голям, много хора го мислят за деветнадесет или двадесетгодишен. Без особено желание си спомни за Негрита, по това време тя сигурно е вече в леглото, а може и да плаче като глупачка, понеже се чувствува сама и трябва да се подчинява на леля Сусана, командаджийка, цял фелдфебел. Странно, че мислеше за Негрита точно когато разговаряше с един такъв баровец. Би му се изсмял, няма начин. „Кой знае какви мадами има“, помисли си той.

Раул отвърна на поздрава на Лопес, който отиваш да си легне, пожела на Фелипе приятни сънища и се изкачи бавно по трапа. След него идеха Нора и Лусио, а количката на дон Гало не се виждаше. Как ли е успял шофьорът да свали дон Гало до палубата? В коридора се натъкна на Медрано, който слизаше по един вътрешен трап, тапициран в червено.

— Открихте ли вече бара? — попита Медрано. — Ето тук горе е, до столовата. За нещастие видях пиано в една заличка, но винаги ще има възможност да му се прережат струните някой ден.

— Или да се разстрои, така че каквото и да свирят, да звучи като музика на Кренек.

— Моля, моля — рече Медрано. — Ще си спечелите гнева на моя приятел Хуан Карлос Пас[1].

— Ще се сдобрим — каза Раул — благодарение на скромната ми дискотека от додекафонична музика.

Медрано го погледна.

— Да — поде той, — всичко ще бъде по-добре, отколкото предполагах. Почти никога не може да стане запознанство между спътници по този начин.

— И аз така казвам. Досега диалозите ми бяха по-скоро от метеорологичен характер, с едно отклонение на тема изкуството да се пуши. И така, отивам да опозная горните салони, където може би има кафе.

— Има, и то чудесно. До утре.

— До утре — каза Раул.

Медрано потърси кабината си, която беше в коридора на левия борд. Куфарите си стояха неотворени, но той си свали сакото и започна да се разхожда нагоре-надолу, без желание за каквото и да било. Може би това е щастието. На миниатюрното писалище беше оставен плик на негово име. Вътре намери картичка за добре дошъл от Маджента Стар, разписанието за хранене, практически подробности за живота на кораба и списък на пътниците с посочване на съответните им кабини. Така той разбра, че откъм неговата страна бяха Лопес, семейство Трехо, дон Гало и Клаудия Фрейре със сина си Хорхе — те заемаха нечетните кабини. Набери и едно известие, с което предупреждаваха господа пътниците, на френски и английски, че по технически причини ще бъдат затворени вратите, които се свързват с кърмовите каюти, и ги умоляваха да не се опитват да прекрачват границите, установени от офицерството.

— По дяволите — промълви Медрано. — Невероятно.

А защо ли пък не? След „Лондон“, след инспектора, след дон Гало, след червения автобус, след почти тайното качване на кораба, защо да не повярва, че господа пътниците трябва да се въздържат от преминаване на кърмата? Кажи-речи по-странното е, че сред една дузина печеливши има двама преподаватели и един ученик от една и съща гимназия. А още по-странно е, че в коридора на някакъв кораб може да се споменава Кренек, сякаш е нищо.

— Няма да е лошо — каза Медрано.

„Малкълм“ се залюля леко два-три пъти. Медрана се зае без желание с багажа си. Спомни си с добро чувство за Раул Коста, направи преглед на останалите. Като помислиш малко, групата не е толкова лоша; различията се проявяваха достатъчно ясно, за да се оформят още от началото два дружески кръга, в единия от тях ще блести червенокосият с тангата, а другият ще има патрон в стила на Кренек. Без да се присъединява, но виждащ всичко, дон Гало ще обикаля наоколо, възседнал четирите си колела — своеобразен ревизор, лукав и жлъчен. Съвсем не би било трудно дон Гало и доктор Рестели да завържат, приемливи връзки. Юношата с черния, спуснат над челото перчем ще се колебае между безпретенциозната компания, така добре представена от Атилио Пресути и Лусио, и престижа на зрелите мъже. Стеснителната млада двойка ще се препича много на слънце, ще прави много снимки, до късно ще остава да брои звездите. В бара ще се говори за изкуство и литература и пътуването вероятно ще стигне за любовни начинания, настинки и мними приятелства, които свършват на митницата сред размяна на визитни картички и дружески потупвания по рамото.

По това време Бетина сигурно вече знае, че той не е в Буенос Айрес. Няколкото прощални реда, които й беше оставил до телефона, щяха да сложат без патос край на едно любовно пътешествие, започнало в Хунин и завършило след забавна обиколка из Буенос Айрес е, отклонения до планината и Мар дел Плата[2]. По това време Бетина навярно казва: „Радвам се“ и наистина ще се зарадва, преди да се разплаче. Утре — две вече различни утрини, макар да е една и съща — тя ще се обади на Мария Елена да й разкаже за заминаването на Габриел, същия следобед ще пие чай в „Агила“ с Чола или Дениз и разказът й ще започне да се конкретизира, да отстранява вариантите на гнева или на чистата фантазия, ще добие окончателния си вид, при който Габриел няма да бъде очернен, защото в същност Бетина ще е доволна, че той си е отишъл, за известно време или завинаги. Някой следобед тя ще получи първото си отвъдокеанско писмо и може би ще отговори до пост-рестанта, който той ще е посочил. „Но къде ли ще отидем ние?“, помисли той, докато окачваше панталони и сака. Сега-засега дори кърмата на кораба им беше забранена. Не е кой знае колко ободрително да знаеш, че си ограничен в едно толкова малко пространство, макар и само временно. Той си спомни за първото си пътуване — трета класа, и моряците, които пазеха по коридорите пресвещеното спокойствие на пътниците от втора и първа класа, системата на икономически касти, толкова неща, които го бяха разсмивали и вбесявали. По-късно бе пътувал в първа класа и бе опознал други, още по-вбесяващи неща… „Но нито едно не беше като затворената врата“, помисли той, трупайки един върху друг празните куфари. Хрумна му, че за Бетина неговото заминаване отначало щеше да бъде нещо като затворена врата, в която тя ще изпочупи ноктите си, борейки се, за да разруши това препятствие от въздух и нищо („адрес неизвестен“, „не, няма писмо“, „седмица, две, месец…“). Запали друга цигара, отегчен. „По дяволите това корабче — помисли. — Не затова тръгнах.“ Реши да опита душа, просто за да върши нещо.

[1] Аржентински композитор, автор на атоналистична музика. — Б.пр. ↑

[2] Известен морски курорт. — Б.пр. ↑

XVI

— Погледни — каза Нора. — С тази кукичка може да се остави вратата открехната.

Лусио опита механизма и се възхити, както подобаваше. В другия край на кабината Нора отваряше един червен пластмасов куфар и изваждаше несесера си. Подпрян на вратата, той я гледаше как работи, старателно и спорно.

— Добре ли се чувствуваш?

— О, да — рече Нора, като че ли изненадана. — Защо не си отвориш куфарите и не подредиш всичко? Аз си избрах този гардероб.

Лусио отвори без желание един куфар. „Аз си избрах този гардероб“, помисли той. Отделно, винаги отделно. Все още избира за своя сметка, като че ли е сама. Той гледаше как Нора работи, как сръчните й ръце подреждат блузи и чифтове чорапи по рафтовете. Нора влезе в банята, наслага шишенца и четки на поставката при умивалника, провери как се палят лампите.

— Харесва ли ти кабината? — попита Лусио.

— Прекрасна е — каза Нора. — Много по-красива, отколкото си представях, а пък аз си я представях, не знам как да кажа, по-луксозна.

— Като тези по филмите може би.

— Да, но за сметка на това тази е по-…

— По-уютна — каза Лусио, приближавайки се.

— Да — рече Нора неподвижна, загледана в него с широко отворени очи. Тя познаваше у Лусио този начин на гледане, леко треперещата уста, като че ли шепнеше нещо. Усети топлата му ръка на гърба си, но преди той да успее да я прегърне, тя се завъртя кръгом и се изплъзна.

— Хайде сега — каза тя. — Не виждаш ли колко работа има още? А и тази врата…

Лусио сведе очи.

Постави на място четката за зъби, загаси лампата банята. Корабът едва се полюшваше, шумовете постепенно намираха своето място в паметта, като познати. Кабината доверително мъркаше, подпреш ли ръката си на някой от мебелите, усещаш я да трепти като слаб електрически ток. Отвореното прозорче пропускаше влажния речен въздух.

Лусио се забави в банята, за да може Нора да си легне. Подреждането на каютата им бе отнело повече от половин час, после тя се бе затворила в банята и се бе появила отново по пеньоар, под който надничаше розова нощница. Но вместо да си легне, беше отворила един несесер с явното намерение да си пили ноктите. Тогава Лусио си беше свалил ризата, обувките, чорапите и с пижама в ръка се беше пъхнал на свой ред в банята. Водата беше разкошна и Нора беше оставила ухание на одеколон и сапун палмолив.

Когато той се върна, светлините в кабината бяха за гасени, с изключение на двете нощни лампички. Нора четеше Ел Огар[1]. Лусио загаси светлината при леглото си и отиде да седне при Нора, а тя затвори списанието и смъкна ръкавите на нощницата си до китките преднамерено разсеяно движение.

— Харесва ли ти тук? — попита Лусио.

— Да — каза Нора. — Толкова е различно.

Той нежно й отне списанието и като взе лицето й с две ръце, я целуна по носа, по косата, по устните. Нора затваряше очи, усмивката й — напрегната, като че ли чужда, върна Лусио към нощта в хотела в Белграно, към изтощителното, безполезно преследване. Той я целуваше настойчиво по устата, като й причиняваше болка, без да пуска главата й, която тя дърпаше назад. Изправяйки се, изтръгна чаршафа, ръцете му сега пробягваха по розовия найлон на нощницата, търсеха кожата. „Не, не — чуваше той сподавения й глас, краката й вече бяха разголени до бедрата, — не, не, не така“, умоляваше гласът. Хвърлил се върху нея, той я стисна в прегръдките си и я целуна дълбоко в полуотворената уста. Нора гледаше нагоре, в посока на лампата; над леглото, но той нямаше да я загаси, и предния път беше станало така, а после в тъмнината тя се бе защищавала по-добре и плачът, това непоносимо стенание, сякаш той я нараняваше. Изведнъж той се дръпна настрана и отхвърли нощницата, приближи лицето си към стиснатите бедра, към корема, който ръцете на Нора искаха да скрият от устните му. „Моля те — промълви Лусио. — Моля те, моля те.“ Но едновременно дърпаше нощницата, принуждаваше Нора да се надигне, за да може студеният розов найлон да се вдигне нагоре до врата и изведнъж да изчезне в тъмнината извън леглото. Нора се беше сгушила, с вдигнати колене, почти извита на една страна. Лусио се изправи с един скок, гол, той отново се прилепи плътно до нея и обхвана кръста й с две ръце, като я прегърна в гръб и захапа шията й с целувка, която ръцете му подсилваха и продължаваха по гърдите и бедрата, опипвайки я плътно, като че ли едва сега наистина започваше да я съблича. Нора протегна ръка и успя да загаси светлината. „Почакай, почакай, моля ти се, един миг, моля ти се. Не, не, не така, почакай още малко.“ Но той нямаше да я чака, тя го усещаше до гърба си и към натиска на ръцете, които я обгръщаха и галеха, се прибавяше друго едно присъствие, изгарящият и твърд допир на онова, което през нощта в хотела тя бе отбягвала да гледа и да види, онова, което Хуанита Ейсен й бе описвала (макар да не може да се каже, че беше описание), докато я наплаши, онова, което можеше да я нарани, да изтръгне от нея викове, беззащитна в ръцете на мъжа, разпъната на кръст от неговите уста, длани, колене и от онова, което означаваше кръв, болка и което винаги ужасяващо присъствуваше в разговорите в изповедалнята, в живота на светиците и светците, онова — страшно като царевичен кочан, бедният Темпл Дрейк (да, така беше казала Хуанита Ейсен), царевичен кочан, който грубо навлиза там, където пръстите едва можеха да се вместят, без да причинят болка. Сега тази топлина в гърба, това трескаво притискане, докато Лусио дишаше тежко в ухото й и все повече се прилепяше, насилвайки я с ръце да разтвори краката си, и изведнъж — нещо като втечнен огън между бедрата, конвулсивен стон, приглушена въздишка на временно облекчение, защото и този път той не беше успял, усещаше го, победен как се долепя до гърба й, обгаря тила й с морно дишане, в което се прокрадваха отделни думи, смесица от упреци и нежност, лепкава словесна тъга.

Лусио запали лампата. Те дълго време бяха мълчали.

— Обърни се — каза той. — Моля ти се, обърни се.

— Да — каза Нора. — Да се завием, хайде.

Лусио се изправи, потърси чаршафа и го разстла върху тях. Нора се обърна с едно-единствено движение и се притисна до него.

— Кажи ми защо — поиска да знае Лусио. — Защо отново…

— Страх ме беше — каза Нора, затваряйки очи.

— От какво? Защо мислиш, че може да ти причиня зло? Толкова див ли ме смяташ?

— Не, не е това.

Лусио малко по малко отдръпваше чаршафа, докато галеше лицето на Нора. Изчака тя да отвори очи, за да й каже: „Погледни ме, погледни ме сега.“ Тя задържи погледа си на гърдите, на раменете му, но Лусио знаеше, че вижда и по-надолу, изведнъж се изправи и я целуна, притискайки се до устните й, за да не може тя да избяга. Усещаше как устата й се свива, как немощно отбягва целувката, тогава я остави само за миг и отново я целуна, докосна с език венците й, усети как малко по малко тя отстъпва, навлезе дълбоко в устата й, бавно я повика към себе си. Ръката му нежно търсеше дълбокия отвор, търсеше сигурност. Чу я да охка, но след това вече не чуваше, или по-скоро чу само собствения си вик, стоновете заглъхваха под този вик, ръцете преставаха да се борят и да го отблъскват, всичко се сви в себе си и бавно се спусна към тишината и съня, един от двамата успя да загаси светлината, устата отново се намериха. Лусио усети солен вкус по бузите на Нора, продължи да търси с устни сълзите и да ги пие, докато я галеше по косата и чуваше как тя диша все по-бавно и отвреме-навреме изхлипва, вече пред прага на съня. Той малко се отдръпна, търсейки да застане по-удобно, загледа се в тъмнината, където илюминаторът едва се очертаваше. Е, този път… Той не мислеше — беше го обхванало пълно спокойствие, което почти не се нуждаеше от мисъл. Да, този път тя плати за предишните. Той усети по пресъхналите си устни вкуса на Норините сълзи. Парите в брой, тук, на тезгяха. Думите се зараждаха една след друга, отблъскваха нежността на ръцете, соления вкус на устните. „Поплачи си, миличко“, една дума, друга, точни: връщане към разума. „Хайде, поплачи си, миличко. Време ти беше да разбереш. Мен нямаше да ме държиш цяла нощ да чакам.“ Нора се раздвижи, премести ръка. Лусио погали косата й, целуна я по носа. По-нататък думите течаха свободно, начело с разплатата — с това хайде, поплачи си, почти презрително — вече с чужда ръка, която сама, за своя сметка, продължаваше да гали, едва ли не небрежно, косата на Нора.

[1] Списание „Дом“. — Б.пр. ↑

XVII

Клаудия прекрасно знаеше, че Хорхе няма да заспи без някоя необичайна новина или откритие. За него най-доброто успокоително беше да научи, че в банята има стоножка или че Робинзон Крузо действително е съществувал. Понеже не можа да измисли друго, тя му даде някакъв медицински проспект, току-що изникнал в един от куфарите.

— Написан е на тайнствен език — каза тя. — Дали не са вести от планетата?

Хорхе се настани в леглото си и прилежно зачете проспекта, който го смая.

— Чуй тази част, мамо — рече той. — Препаратът „Роче“ е пирофосфорен естер на аневрина, кофермент, който участвува във фосфорилирането на глицидите и осигурява в организма декарбоксилирането на пирогроздената киселина, метаболит, който обикновено се получава при деградацията на глицидите, липидите и протеидите.

— Невероятно — каза Клаудия. — Стига ли ти една възглавница или искаш две?

— Стига ми. Мамо, какво ли значи метаболит. Трябва да попитаме Персио. Това сигурно идва от планетата. Струва ми се, че липидите и протеидите трябва да са врагове на човекомравките.

— Твърде вероятно — каза Клаудия, като загаси светлината.

— Чао, мамо. Мамо, какъв хубав кораб.

— Разбира се, че е хубав. Спи сладко.

Кабината беше най-крайната в коридора при левия борд. Освен че харесваше номер тринадесет, на Клаудия й стана приятно да открие срещу вратата стълбата, която водеше към бара и столовата. В бара намери Медрано, който се беше върнал към коняка след един последен и напразен опит да подреди дрехи от куфарите си. Барманът поздрави Клаудия на малко колосан испански, след което й поднесе листа, украсен с отличителния знак на „Маджента Стар“.

— Сандвичите са добри — каза Медрано. — При липсата на вечеря…

— Салонният управител ви кани свободно да консумирате каквото пожелаете — каза барманът, който вече беше известил това със същите думи на Медрано. — За съжаление вие се качихте в последния момент и нямаше възможност да ви се поднесе вечеря.

— Странно — каза Клаудия. — За сметка на това имахте време да подготвите кабините и да ни разпределите много удобно.

Барманът направи неопределено движение и зачака поръчката. Те поискаха бира, коняк и сандвичи.

— Да, всичко е странно — рече Медрано. — Например шумният конгломерат, оглавяван изглежда от червенокосия младеж, не се е мяркал насам. Априори сме склонни да мислим, че този тип хора имат по-голям апетит от нас, лимфатиците, ако ми простите, че ви включвам в корпорацията.

— Може би им е лошо на горките — каза Клаудия.

— Синът ви спи ли вече?

— Да, след като изяде половин кило бисквити „Терабуси“. Сметнах, че е по-добре да си легне веднага.

— Харесва ми вашето дете — продължи Медрано. — Хубаво момченце, с чувствително лице.

— Прекалено чувствително понякога, но се справя благодарение на силното си чувство за хумор и чудесните си данни за футбол и конструктори. Кажете, вие действително ли мислите, че всичко това?…

Медрано я погледна.

— Говорете ми по-добре за сина си — рече той. — Какво мога да ви отговоря аз? Преди малко открих, че не може да се отива на кърмата. Не ни дадоха да вечеряме, но за сметка на това кабините са чудесни.

— Да, като напрежение е достатъчно — каза Клаудия.

Медрано й предложи цигара и тя усети, че й харесва този мъж със слабо лице и сиви очи, облечен старателно небрежно, което много му отиваше. Креслата бяха удобни, бръмченето на машините помагаше да не мислиш, а само да се отдадеш на почивка. Медрано беше прав: Защо да се задават въпроси? Ако всичко изведнъж свърши, ще съжалява, че не е използувала по-добре тези абсурдни и щастливи часове. Отново улица „Хуан Баутиста Алберди“[1], училището на Хорхе, низ от романи, докато слуша как гърмят автобусите, съществованието в един Буенос Айрес без бъдеще за нея, невъзмутимото и влажно време, новините по радио Ел Мундо.

Медрано припомняше с усмивка епизодите в „Лондон“. Клаудия изпита желание да узнае нещо повече за него, но остана с впечатлението, че той не е човек на изповедите. Барманът донесе още един коняк, надалече се чуваше сирена.

— Страхът е баща на много странни работи — каза Медрано. — В този час немалко пътници вероятно започват да изпитват неспокойствие. Ще се забавляваме, ще видите.

— Смейте ми се — рече Клаудия, — но доста отдавна не се бях чувствувала така доволна и така спокойна. Много повече ми харесва „Малкълм“, или каквото ще да е името му, отколкото едно пътуване с „Аугустус“.

— Новост, примесена с малко романтика? — каза Медрано, гледайки я изпод око.

— Просто новост, а това вече не е малко в един свят, в който хората почти винаги предпочитат повторението, като децата. Чели ли сте последната реклама на аржентинските авиолинии?

— Може би, не знам.

— Препоръчват самолетите си, като казват, че в тях ще се чувствуваме като в собствения си дом. „Вие сте си у дома“, или нещо подобно. Не мога да си представя нищо по-ужасно от това да се кача на самолет и да се чувствувам отново у дома си.

— Запарват сладко мате, предполагам. Поднасят нашенско печено и спагети под провлечения ритъм на духалата.

— Всичко това е чудесно в Буенос Айрес, и то само ако човек усеща, че е в състояние да го замени в който и да било момент с други неща. Точният израз е: на разположение. Това пътуване може да се окаже нещо като тест.

— Подозирам, че за някои той ще бъде труден. Но понеже става дума за реклами на авиолинии, с особена неприязън си спомням за една, на не знам коя си североамериканска компания, в която се подчертаваше, че с пътника ще се отнасят по съвсем специален начин. „Ще се почувствувате важна личност“, или нещо подобно. Като си помисля за някои мои колеги, които пребледняват само при мисълта, че някой може да се обърне към тях с „господине“ вместо с „докторе“… Да, тези линии без съмнение имат многобройна клиентела.

— Теория за личността — каза Клаудия. — Дали е написана вече?

— Страхувам се, че твърде много интереси са замесени. Впрочем вие ми обяснявахте защо ви харесва пътуването.

— Да, в края на краищата всички или почти всички ще се сприятелим и няма смисъл да преиначаваме биографиите си — продължи Клаудия. — Истината е, че олицетворявам самия провал, който не се примирява да остане верен на етикета си.

— Което ме кара да се съмнявам още отсега в провала.

— О, вероятно защото това е единствената причина все още да върша неща като купуване на билет и печелене от Лотарията. Струва си да съм жива заради Хорхе. Заради него и някои други неща, макар и малко. За някоя музика, към която човек се връща, за някои книги… Всичко останало е прогнило и погребано.

Медрано внимателно загледа цигарата си.

— Аз не знам много-много за брачния живот — рече той, — но във вашия случай не ми се вижда съвсем удовлетворителен.

— Разведох се преди две години — каза Клаудия. — По причини колкото многобройни, толкова и несъществени. Нито прелюбодеяние, нито патологична жестокост, нито алкохолизъм. Бившият ми съпруг се нарича Леон Леубаум, името вероятно ви говори нещо.

— Канцеролог или невролог, струва ми се.

— Невролог. Разведох се с него, преди да се наложи да вляза в списъка на пациентите му. Той е изключителен човек, с по-голяма сигурност от всякога мога да го кажа сега, когато мисля за него по начин, който бихме могли да наречем посмъртен. Става дума за самата мен, за това, което остава от мен, а то не е много.

— И все пак сте се развели с него.

— Да, разведох се с него, може би, за да спася това, което все още оставаше от личността ми. Знаете ли, един ден започнах да откривам, че обичам да излизам в часа, когато той се прибира, да чета Елиът, когато той решаваше да отиде на концерт, да играя с Хорхе, вместо да…

— А — каза Медрано, като я гледаше. — И останахте с Хорхе.

— Да, всичко се уреди отлично. Леон ни посещава през едиколко си дни и Хорхе посвоему го обича. Аз живея както смятам за добре и ето ме тук.

— Но вие говорехте за провал.

— Провал? В същност провалът бе женитбата ми с Леон. Това не се оправя с развод, нито дори с дете като Хорхе. Той предшествува всичко, той е нелепостта, с която е започнал този мой живот.

— Защо, ако не е прекалено любопитно от моя страна?

— О, въпросът не е нов, самата аз съм си го повтаряла, откакто започнах малко да се познавам. Разполагам с поредица от отговори: за слънчеви дни, за бурни нощи… Разнообразна сбирка от маски и зад тях, струва ми се, една черна дупка.

— Да пием по още един коняк — рече Медрано и повика бармана. — Странно, изглежда, институцията брак няма сред нас нито един представител. Лопес и аз, неженени, мисля, че Коста също, доктор Растели, вдовец, има едно-две момичета за женене… А, дон Гало! Но иди разбери какво е семейното положение на дон Гало. Вие се казвате Клаудия, нали? Аз съм Габриел Медрано и биографията ми е лишена от каквато и да било привлекателност. За ваше здраве и за здравето на Хорхе.

— Наздраве, Медрано, и да поговорим за вас.

— От интерес, от любезност? Прощавайте, човек говори някои неща просто по силата на рефлекса. Но ще ви разочаровам, първо, защото съм зъболекар, но и защото живея, без да върша нищо полезно, общувам с малък брой приятели, възхищавам се от малък брой жени и с това градя пясъчни кули, а те час по час се срутват. Бум, всичко на земята. Но аз пак започвам, знаете ли, пак започвам.

Той я погледна и се разсмя.

— Харесва ми да разговарям с вас — каза той.

Майката на Хорхе, лъвчето.

— Големи глупости говорим и двамата — каза Клаудия и на свой ред се засмя. — Както винаги с маски, разбира се.

— О, маските. Човек винаги е склонен да мисли за лицето, което крият, а в същност важното е маската, че тя е именно тази, а не някоя друга. Кажи ми каква маска носиш и ще ти кажа кой си.

— Последната — отвърна Клаудия — се нарича „Малкълм“ и, струва ми се, я ползувам заедно с още доста хора. Слушайте, искам да се запознаете с Персио. Може ли да изпратим да го повикат в каютата му? Персио е възхитително създание, истински магьосник, понякога почти ме е страх от него, но той е като агне, макар че ние знаем колко символи може да таи едно агне.

— Онзи нисичкият плешив човек, който беше с вас в „Лондон“? Напомни ми за една снимка на Макс Жакоб, която пазя в къщи. Но, ето, говорим за вълка…

— Една лимонада ще бъде достатъчна, за да възстанови доброто настроение — каза Персио. — А може би и един сандвич с кашкавал.

— Каква отвратителна смесица — каза Клаудия.

Ръката на Персио се плъзна като риба по тази на Медрано. Персио беше облечен в бяло, беше си обул платнени обувки, също бели. „Всичко купено в последния момент, и то в първия отворен магазин“, помисли Медрано, като го гледаше със симпатия.

— Пътуването обещава да премине под смущаващо знамение — каза Персио, като душеше въздуха. — Там навън реката прилича на млечен карамел Ла Маргрона. Що се отнася до каютата ми — тя е нещо великолепно. Защо ли да описвам? Бляскаво, пълно с тайнствени неща, копчета и надписи.

— Обичате ли да пътувате? — попита Медрано.

— Ами аз всъщност непрекъснато това правя.

— Той говори за метрото Лакросе — каза Клаудия.

— Не, не, аз пътувам из инфрапространството и хиперпространството — обясни Персио. — Това са две идиотски думи, които не означават нищо особено, но аз си пътувам. Или поне моето звездно тяло обхожда главозамайващи пътища. А междувременно аз съм при Крафт, коригирам ли, коригирам набор. Вижте, това пътешествие ще ми бъде от полза за звездните наблюдения, за астралните заключения. Знаете ли какво е мислел Парацелз? Че небесният свод е фармакопея. Красиво, нали? Сега съзвездията ще ми бъдат под ръка. Хорхе казва, че звездите се виждат по-добре в морето, отколкото на суша, особено в Чакарита, където живея аз.

— Преминава от Парацелз към Хорхе, без да прави разлика — засмя се Клаудия.

— Хорхе знае неща, или по-скоро е изразител на знания, които по-късно ще забрави. Когато се занимаваме с магическите игри, с големите загадки, той винаги познава повече от мен. Единствената разлика е, че после се разсейва като маймунка или лале. Ако можех да го задържа за малко по-дълго при това, което той съзира… Но действието е закон на детството, както е казвал вероятно Фехнер. Проблемата е Аргус[2]. Винаги.

— Аргус? — каза Клаудия.

— Да, многоликият, десетхилядоокият, вездесъщият. Точно така, вездесъщият! — възкликна въодушевено Персио. — Когато се опитвам да си присвоя виждането на Хорхе, не давам ли израз на най-ужасяващата носталгия на расата? Да виждам с три очи, да бъда и моите очи, и вашите, Клаудия, така красиви, и тези на господина, така изразителни. Всички очи, защото това убива времето, напълно го ликвидира. Хайде вън. Изчезвай оттук.

Той направи движение, сякаш за да прогони муха.

— Давате ли си сметка? Ако аз виждам едновременно всичко, което виждат очите на расата, четирите милиарда очи на човечеството, действителността би престанала да бъде приемствена, би се вкаменила в едно абсолютно виждане, в което „Аз“ би изчезнало, би се унищожило. Но това унищожение — какъв победоносен пожар, какъв отговор! Невъзможно е да се възприема пространството от този миг нататък, а още по-малко времето, което е същото нещо, но в приемствена форма.

— Но ако надживеете такъв един бърз поглед — каза Медрано, — вие отново ще започнете да чувствувате времето. Главоломно умножено по броя на частичните виждания, но така или иначе времето.

— О, те няма да бъдат частични — продължи Персио, повдигайки вежди. — Замисълът е да се обхване космическото в един всеобщ синтез, възможен само ако се тръгне от един също така всеобщ анализ. Разбирате ли, човешката история е тъжна резултантна от това, че всеки гледа за своя сметка. Времето се ражда в очите, това е известно.

Той измъкна от джоба си една брошура и припряно зарови в нея. Медрано, който палеше цигара, видя как на вратата се показа шофьорът на дон Гало; той огледа за миг сцената и се приближи до бармана.

— С малко въображение може да се добие далечна представа за Аргус — каза Персио, прехвърляйки страниците на брошурата. — Аз например се упражнявам с такива неща. За нищо не служи, тъй като само си фантазирам, но събужда космическото ми чувство, изтръгва ме от подлунната тъпота.

На корицата на брошурата пишеше: „Guia oficial dos caminhos de ferro de Portugal“[3]. Персио размаха справочника като бойно знаме.

— Ако искате, ще ви направя едно упражнение — предложи той. — При друг случай може да използувате албум със снимки, атлас, телефонен указател, това служи най-вече за да се постигне вездесъщост — да избягаме за малко от това място… По-добре аз да ви казвам. Официално време двадесет и два и тридесет. Известно е, че това не е астрономическото време, известно е, че сме с четири часа по-напред от Португалия. Но целта не е да правим хороскоп, просто ще си представим, че там, минута повече, минута по-малко, часът е осемнадесет и тридесет. Хубав час в Португалия, предполагам, с всички онези блеснали плочки.

Той отвори решително справочника и започна да разучава тридесета страница.

— Северната линия. Ясно ли е? Внимавайте добре: точно в този момент влак 125 се движи между гарите Меаляда и Агим. Влак 324 ще напусне гара Ториш Новаш, остава точно една минута, в действителност много по-малко. Номер 326 влиза в Сонзелаш, а по линията Веднаш-Новаш влак 2721 току-що е излязъл от Кинта Гранди. Вие вече виждате, нали? Ето тук е разклонението за Лоузан, където влак 629 е спрял точно на едноименната гара, преди да замине за Приляун-Казаиш… Но вече са изтекли тридесет секунди, тоест можахме да си представим само пет-шест влака, макар че има много повече: по източната линия влак 4111 лети от Монти Редонду към Гия, 4373 е спрял в Лейрия, 4124 ще навлезе в Паул. А западната линия? Номер 4026 тръгва от Мартингаса и пресича Патаяш, 4028 се намира в Коимбра, но секундите минават и ето тук, по линията за Фигейра, 4735 пристига сега във Вериди, 1429 ще отпътува от Пампильоза, вече свири, тръгва… и 1432 навлиза в Сазал… Да продължавам ли, да продължавам ли?

— Не, Персио — каза Клаудия разнежена. — Изпийте си лимонадата.

— Но вие схванахте, нали? Упражнението…

— О, да — рече Медрано. — Почувствувах се някак, като че ли от много високо можах едва ли не едновременно да видя всички влакове на Португалия. Не бе ли този смисълът на упражнението?

— Целта е човек да си представи, че вижда — каза Персио, затваряйки очи. — Да изтрие думите, само да вижда как в този миг, само върху една незначителна частица от земното кълбо, необхватни количества влакове изпълняват точно разписанията си. А после, малко по малко, да си представи влаковете в Испания, в Италия, всички влакове, които в този момент, осемнадесет и тридесет и две, се намират някъде, пристигат някъде, тръгват отнякъде.

— Замайвате ме — каза Клаудия. — А, не, Персио не тази първа вечер и с този чудесен коняк.

— Добре, упражнението служи за други неща — отстъпи Персио. — Има най-вече магически цели. Мислили ли сте за рисунките? Ако на тази карта на Португалия отбележим всички точки, където в осемнадесет и тридесет има влак, може би е интересно да се види каква рисунка ще излезе. Тя ще се променя всеки четвърт час, за да се оцени по пътя на сравнението или на наслагването как рисунката се преобразява, усъвършенствува се или се влошава. Любопитни резултати съм постигал в свободните си минути при Крафт, не съм далеч от мисълта, че един ден ще видя зараждането на рисунка, която напълно ще съвпада с някое известно произведение, китарата на Пикасо например или фруктиерата на Петорути. Ако това се получи, ще имам шифър, модул. Така ще започна да обгръщам съзиданието откъм истинската му аналогична основа, ще разчупя времето-пространство, което е едно изпъстрено с дефекти изобретение.

— Светът магически ли е в такъв случай? — попита Медрано.

— Вижте, дори магията е заразена от западните предразсъдъци — каза огорчено Персио. — Преди да стигне до формулиране на космическата действителност, човек би трябвало да се пенсионира и да има повече време за изучаване на звездната фармакопея и за съприкосновение с неуловимата материя. Какво искате при седемчасов работен ден?

— Дано пътуването ви предостави възможности за изследвания — рече Клаудия, изправяйки се. — Започвам да усещам сладката умора на туриста. Затова до утре.

Скоро след това Медрано се завърна по-доволен в кабината си и намери сили да отвори куфарите. „Коимбра“, мислеше той, докато пушеше последната цигара. „Леубаум, неврологът.“ Всичко толкова лесно се разбъркваше; може би е възможно да се извлече някаква знаменателна рисунка от тези срещи и тези спомени, в които сега се появяваше Бетина и го гледаше полуизненадана, полуоскърбена, сякаш действието запалване на лампата в банята е непростима обида. „О, остави ме на мира“, помисли Медрано, пускайки душа.

[1] Аржентински юрист, писател и политик. — Б.пр. ↑

[2] Стоок пазач — великан от гръцката митология. — Б.пр. ↑

[3] Официален справочник на жп линиите в Португалия (порт.). — Б.пр. ↑

XVIII

Раул запали нощната лампичка при леглото си и изгаси клечката кибрит, която му помогна да се ориентира. Паула спеше с лице към него. При слабата светлина червеникавите й коси изглеждаха като кръв на възглавницата.

„Колко е хубава — помисли той, събличайки се, без да бърза. — Как се отпуска лицето й, изгубват се тези тягостни бръчки между веждите, винаги смръщени, дори когато се смее. А устата й сега е като на ангел от Ботичели, нещо толкова младо, толкова девствено…“

Той се усмихна подигравателно. „Thou still unravish’d bride of quietness“[1], издекламира той. „Ravish’du archira-vish’d[2], горкичката.“ Горкичката Паула, твърде бързо наказана заради собственото си непослушно бунтарство, в един Буенос Айрес, който й бе дал само типове като Рубио, първия (ако въобще беше първият, но така е, защото Паула не го лъжеше), или като Лучо Нейра, последния, без да се смятат разните X и Z и момчетата по плажовете, и приключенията в края на седмицата или по задните седалки на някоя Меркюри или де Сото. Като облече синята си пижама, той се приближи бос до леглото на Паула; разнежваше се малко, като я гледаше как спи, макар че не за пръв път я виждаше, но сега те с Паула навлизаха в един интимен, почти таен цикъл, който ще продължи седмици, а може би месеци, ако, разбира се, продължи, и този неин пръв образ — доверчиво спяща край него, малко го разнежваше. Ежедневно нещастна, Паула беше станала непоносима за него през последните месеци. Обажданията й по телефона в три часа сутринта, неколкократното й връщане към наркотиците и безцелните разходки, латентният й проект за самоубийство, неочакваната й тираничност („ела веднага или се хвърлям през прозореца“), пристъпите й на радост заради някой стих, излязъл по неин вкус, отчаяният й плач, който съсипваше сака и вратовръзки. Нощите, когато Паула пристигаше изневиделица в апартамента му, дразнейки го до полуда, защото му беше омръзнало да й казва първо да се обажда по телефона; начинът й да оглежда навсякъде, да пита: „Сам ли си?“, като че ли се страхуваше, че под кревата или под дивана има някой, и веднага след това — смях или сълзи, безкрайни признания сред уиски и цигарен дим. Това обаче не й пречеше да си позволява междувременно разни критики, особено дразнещи с точността си: „Що за идея да закачиш там този боклук?“, „Не ти ли е ясно, че на тази етажерка има една излишна ваза?“, или неочакваните й морализаторски пристъпи, нелепият й катехизис, омразата към приятелите, предполагаемата й намеса в историята с Бето Ласиерва, което може би обясняваше неочаквания й край и бягството на Бето.

Но същевременно Паула, великолепната, вярната, скъпа Паула, привърженица на толкова възторжени нощи, на политически борби в университета, на литературни пристрастия. Горката малка Паула, дъщеря на един баща — политически главатар, на претенциозното си и деспотично семейство, завързана като кученце за първото причастие, за католическото училище, за енорийския свещеник и за чичо си, за „Ла Насион“[3] и за Колон[4] (сестра му Кока би казала „за Колумб“), и изведнъж — улицата като вик, нелепото и безвъзвратно действие, което я беше отделило от рода Лавалие завинаги и срещу нищо, началното действие на старателното й падение. Горката Паулита, как е могла да бъде толкова глупава в часа на решенията. Освен това (Раул я гледаше, поклащайки глава) решенията й никога не са били радикални. Паула все още ядеше хляба на Лавалие, патрицианско семейство, което беше в състояние да потули скандала и да поддържа хубав апартамент за черната овца — още една причина за неврозата, за пристъпите на бунтарство, кроежите за постъпване в Червения кръст или за заминаване в чужбина, всичко това обсъждано сред удобствата на хол или спалня с парно отопление, топла вода и инсинератор за боклук. Горката Паулита. Но толкова е приятно да я гледа дълбоко заспала („дали е луминал, дали нембутал“, помисли Раул) и да знае, че цяла нощ ще диша тук, близо до него, който се връща сега към своето легло, загася лампата и запалва цигара, като крие клечката кибрит в шепите си.

В каюта № 5, откъм левия борд, господин Трехо спи и хърка точно както в брачното ложе на улица „Акойте“. Фелипе все още не си е легнал, макар че едва се държи на краката си от умора; изкъпан, той разглежда в огледалото едва наболата си брадица, грижливо се сресва заради удоволствието да се гледа, да чувствува, че е жив във вихъра на приключението. Влиза в кабината, облича си ленена пижама и се настанява в креслото, за да изпуши един камел, след като насочи регулируемата светлина, която се лее сега върху броя на „Ел Графико“, а той лениво го разлиства. Не може да се примири с мисълта, че не разполага с отделна кабина; ако случайно хване нещо, голяма боза ще стане. Като си помисли само колко лесно би било, стига старият да спеше някъде другаде. Смътно си спомня за филми и романи, в които пътниците преживяват големи любовни драми в каютите си. „Защо ли ги поканих“, си казва Фелипе и мисли за Негрита, която сигурно се съблича в таванската стаичка, заобиколена от радио-телевизионни списания и снимки на Джеймс Дийн и Анхел Маган.

Разлиства „Ел Графико“, спира се на снимките от един боксов мач, представя си, че е победител на международния ринг, раздава автографи, нокаутира шампиона. „Утре ще бъдем в чужбина“, се сеща той изведнъж и се прозява. Креслото е чудесно, но камелът вече пари пръстите му, все повече му се спи. Загасва светлината, запалва нощната лампичка и се напъхва, наслаждавайки се на всеки сантиметър от чаршафа, от дюшека, едновременно плътен и мек. Идва му на ум, че сигурно и Раул сега си ляга, след като е изпушил една последна лула, но вместо хъркащ старик, в кабината му е оная прекрасната червенокоса. Вече се е изтегнал плътно до нея и сигурно и двамата са голи и отдадени на наслаждението. За Фелипе думата наслаждение е изпълнена с всичко онова, което самотните опити, четивата и признанията на приятелите от училището можеха да пресъздадат и предложат! Загасил светлината, той малко по малко се извърта, докато застава на една страна и протяга ръце в тъмнината, за да обгърне тялото на Негрита, на червенокосата, една смесица, в която влиза и по-малката сестра на един приятел, и братовчедка му Лолита — един калейдоскоп, който той нежно, гали, докато в един миг ръцете му докосват възглавницата, сграбчват я, измъкват я изпод главата му, просват я до неговото притискащо се, сгърчено тяло, а устата захапват блудкавата топла плът. Наслаждение, наслаждение — без да знае как, той си е свлякъл пижамата и е гол, прилепен до възглавницата, повдига се и пада по очи, напира с хълбоци, като си причинява болка, без да стигне до удоволствието — по него само пробягва тръпка, която го отчайва и възбужда. Хапе възглавницата, стиска я до краката си, като я приближава и отдалечава, но накрая отстъпва пред навика, най-лесния път, отпуска се по гръб и ръката му започва ритмичното движение, той умело забавя или ускорява, степенува притискането на обръча и отново Негрита е тук, върху него, както му е показвал Ордонес на едни френски снимки — Негрита, която въздиша и се задъхва, потискайки стенанието си, за да не се събуди господин Трехо.

— Най-сетне — каза Карлос Лопес, загасяйки светлината. — Въпреки всичките ми опасения, това морско чудовище тръгна.

Цигарата му рисува шарки в мрака, после една млечна светлина очертава илюминатора. Приятно е в леглото, съвсем лекото поклащане приканва към сън без повече умуване. Но Лопес първо си помисля за това колко е хубаво, че е срещнал Медрано сред спътниците си, за историята на дон Гало, за червенокосата приятелка на Коста, за смущаващото поведение на инспектора. После отново се замисля за краткото си посещение в кабината на Раул, за размяната на любезности между него и момичето със зелените очи. Ама че приятелка си има Коста. Да не го беше видял… Но той го беше видял и в това нямаше нищо особено — един мъж и една жена заемат заедно кабина № 10. Странно, ако я беше срещнал с Медрано например, щеше да му се види напълно естествено. Виж, с Коста, той сам не знаеше добре защо… Беше нелепо, но беше така. Спомни си, че Косталс на Монтерлан се бе наричал първоначално Коста; спомни си за някакъв си Коста, негов бивш съученик. Защо ли продължаваше все около това да го усуква? Там нещо куцаше. Гласът на Паула, когато се обръщаше към него, беше глас, независим от предполагаемата ситуация. Истина е, че има жени, които не могат да се справят със себе си. А Коста на вратата на кабината, усмихнат. И двамата толкова симпатични. Толкова различни. Оттам някъде иде странното — толкова несходна двойка. Не се усеща връзката, този постоянен миметизъм на любовната или приятелска игра, в която дори най-явните противоречия кръжат в рамките на нещо, което ги свързва и поставя на място.

— Въобразявам си — каза Лопес на глас. — Така или иначе ще бъдат чудесни спътници. Но кой знае, кой знае.

Цигарата литна като светулка и се изгуби в релсата.

Г

Спотаен, малко нерешителен, но възбуден и неудържим, точно в полунощ Персио се вмества в тъмнината на носа, готов да бодърствува. Красивото южно небе го привлича, отвреме-навреме той вдига плешивата си глава и гледа блестящите гроздове; но Персио искаше също да установи и затвърди връзката с кораба, който го отнася, затова именно той е изчакал съня, който прави хората равни, наложил си е ревностното бдение, което ще го свърже с флуидната субстанция на нощта. Изправен до едно предполагаемо руло от кабели (по принцип на корабите няма змии), той усеща по челото си влажния въздух на устието и тихо сверява на глас материалите за размисъл, натрупани от „Лондон“ насам, съставя подробни номенклатури, в които хетерогенността от включването на три бандонеона и едно разхладително с чинцано, редом с формата на носовата преграда и добре смазаното движение на радара, се превръща в неговите очи в една постепенна геометрия, едно бавно приближаване към причините за това положение, в което той се намира заедно с останалите пътници. Нищо у Персио не клони към ограничени формулировки, при все това една постоянна тревога го владее, изправен пред обикновените въпроси на окръжаващите го обстоятелства. Той е убеден, че някакъв едва доловим от аналогията ред ръководи джобния хаос, в който един певец се сбогува с брат си и една инвалидна количка завършва с хромирана дръжка; също както непонятната увереност, че съществува една централна точка, откъдето всеки дисхармоничен елемент може да се види като спица на колело. Персио не е чак толкова простодушен да не знае, че разпадането на феномена би трябвало да предшествува всеки архитектоничен опит, същевременно той обича необхватния калейдоскоп на живота, наслаждава се с голямо удоволствие от обутите си в чисто нови гуменки марка „Перили“ крака, разнежено слуша скърцането на едно корабно ребро и кроткия плисък на водата около кила. Неспособен да се откаже от конкретното, за да се настани най-сетне в измерението, откъдето предметите се превръщат в обстоятелства и сетивните наличия отстъпват пред едно главозамайващо съпоставяне на трептения и напрежения на енергията, той избира скромния астрологичен труд, обичайното сближаване по пътя на херметичния образ, тарото[5] и покровителството на внасящата яснота случайност. Персио се надява, че нещо като излязъл от бутилка дух ще го насочи в кълбото на фактите и подобно носа на „Малкълм“, който разрязва на две реката, нощта и времето, той напредва спокойно в размишленията си, които отхвърлят тривиалното — инспектора например или странните запрещения, които царят на кораба — за да се съсредоточи в по-свързаните елементи. От доста време насам погледът му изучава капитанския мостик, задържа се върху широкия празен прозорец с лееща се оттам виолетова светлина. Който и да ръководи този кораб, той трябва да се намира в дъното на полупрозрачната кабина, далеч от стъклата, фосфоресциращи в леката речна мъгла. Персио усеща, че го обхваща някакъв ужас, който върви нагоре стъпало по стъпало, в паметта му пробягват видения на злокобни кораби без кормчия, неотдавна прочетени книги му поднасят видения, в които гибелната северозападна област (и Тукулка, сграбчил заплашително зелен кадуцей) се смесват с Артър Гордън Пим и лодката на Ерик в подземното езеро на Операта, ама че каша. Но същевременно Персио се страхува, без сам да знае защо, от момента, в който на прозореца ще се очертае очакваната фигура на пилота. Досега нещата са се развивали сред нещо като приятно бълнуване, шифруемо и разбираемо, стига да се съчетаят отделните елементи; но нещо му подсказва (а това нещо би могло да бъде именно несъзнателното обяснение на всичко случило се досега), че в течение на нощта ще се установи ред, тревожна причинна връзка, едновременно отприщена и окована към основния камък, който всеки момент се очаква да затвори арката. Така Персио трепери и отстъпва точно в момента, когато един силует се очертава на капитанския мостик, един черен торс се вписва, тъмен, прав и неподвижен, в стъклото. Горе звездите леко се завъртат — пристигането на капитана е достатъчно, за да промени корабът своя курс, гротмачтата престава да гали Сириус, накланя се към Малката мечка, бодва я и я преследва, докато я отдалечи. „Имаме си капитан — мисли стреснато Персио, — имаме си капитан.“ И сякаш в бъркотията на бързо плисналата мисъл на кръвта му бавно се съсирва законът, баща на бъдещето, начало на нов неумолим път.

[1] Недокосната девствена тишина (От „Ода на гръцката ваза“ от Джон Кийтс). — Б.пр. ↑

[2] Докосната и още как (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Голям буржоазен вестник в Аржентина. — Б.пр. ↑

[4] Оперен театър в Буенрс Айрес. — Б.пр. ↑

[5] 72 карти, чиито рисунки бележат развитието на човека и вселената според древните египетски предания. — Б.пр. ↑

Първи ден

„Xе del et la tner s’ajustent ensemble pour for men tine espece de guitarе…“[1]

Audiberti[2], Quoat-Quoat.

XIX

Нощната дейност на Атилио Пресути се увенча с преместване: наложи се да извади от своята кабина едно легло, в мрачно сътрудничество с някакъв почти ням келнер, и да го пренесе в съседната кабина, която заемаха майка му, майката на Нелчето и самото Нелче. Настаняването се усложни поради формата и размерите на кабината и доня Росита на няколко пъти каза да оставят всичко, както си беше, и да отиде да спи при сина си, но Пелуса се хвана за главата и заяви, че в края на краищата едно е три жени заедно, друго е една майка със сина си, и че в каютата няма параван, нито пък някаква друга преграда. Най-после те успяха да напъхат кревата между вратата на банята и входната врата и Пелуса отново се появи с едно кашонче праскови, подарък от Русито. Макар че всички бяха гладни, не посмяха да позвънят и да питат дали ще се вечеря; ядоха праскови и майката на Нелчето извади едно голямо шише вишновка и шоколад „Долка“. Успокоен, Пелуса се оттегли в кабината си и легна да спи като пън.

Когато се събуди, часът беше седем и едно мъгливо слънце се промъкваше в кабината. Седнал в кревата, почесвайки се през фланелката, той се възхити, при дневна светлина, на лукса и размерите на каютата си. „Добре че старата е жена, та трябва да спи с другите“, помисли си той доволен, като пресмяташе каква самостоятелност и важност му придава отделната каюта. Каюта номер четири, на господин Атилио Пресути. Да се качи ли горе да види какво става? Корабът, изглежда, че е спрял, може вече да сме пристигнали в Монтевидео. Божичко, каква баня, какъв клозет, майчице. С розова хартия — велика работа! Следобед или утре трябва да направя сефтето на душа, сигурно е страхотен. Я, виж ти каква мивка, също като басейна в Спортиво Баракас, тук може да си измиеш врата, без въобще да покапе, а каква топличка вода тече само…

Пелуса насапуниса пъргаво лицето и ушите си, като внимаваше да не си намокри фланелката. После си сложи новата пижама на райета, кецовете и оправи прическата си, преди да излезе; в бързината забрави да си измие зъбите, макар че доня Росита му беше купила нова четка.

Мина покрай вратите на каютите при десния борд. Нищо чудно тия типове още да хъркат, той сигурно е първият, който излиза на палубата на бака. Обаче там намери малчугана, който пътуваше с майка си, и дружелюбно го погледна.

— Добър ден — каза Хорхе. — Всичките ви изпреварих, видяхте ли?

— Как си, хлапе — снизходително изрече Пелуса. Приближи се до борда и се хвана с две ръце.

— По дяволите! — каза той. — Че ние сме се закотвили пред Килмес[3]!

— Това Килмес ли е, с тия резервоари и тия железа? — попита Хорхе. — Там ли правят бирата?

— Ама ти представяш ли си! — повтаряше Пелуса. — А пък аз си мислех, че вече сме в Монтевидео и че сигурно може да се слиза и тем подобни, аз нали не съм ходил…

Килмес сигурно е доста близко до Буенос Айрес, нали?

— Ами че да, качваш се на рейса и си там с два скока! Нищо чудно компанията на Японеца да ме скива някъде от брега, те всичките са от тоя край… Че това пътуване ли е, я ми кажи ти сега!

Хорхе го разглеждаше с проницателни очи.

— Закотвени сме от един час — рече той. — Аз се качих в шест, но ми се спеше. Знаете ли, че тук никога не се вижда никой? Минаха двама моряци, бързаха за нещо покрай маневрата, но мисля, че не ме разбраха, когато им заговорих. Сигурно са били липиди.

— Кво?

— Липиди, едни много странни типове, нищо не говорят. Освен ако са били протеиди, сигурно е много лесно да ги обърка човек.

Пелуса погледна накриво Хорхе. Щеше да го попита нещо, когато Нелчето й майка й се появиха на трапа, и двете по панталони и сандалети, със слънчеви очила и кърпи на главите.

— Ах, Атилио, какъв приказен кораб! — рече Нелчето. — Всичко блести — не можеш да му се нагледаш, и въздухът, какъв въздух!

— Какъв въздух! — каза доня Пепа. — А вие, колко сте ранобуден, Атилио.

Атилио се приближи и Нелчето му поднесе една буза, на която той положи целувка. И веднага изпъна ръка, за да им посочи брега.

— Ами че аз го знам това място — заяви майката на Нелчето.

— Берисо! — каза Нелчето.

— Килмес — рече мрачно Пелуса. — Кажи кво е това пътешествие.

— А пък аз си мислех, че сме вече в открито море и корабът въобще не се помръдва — каза майката на Нелчето. — Де да знаеш дали няма нещо счупено и дали не трябва да го поправят.

— Може да са дошли да наливат бензин — каза Нелчето.

— Тия кораби вървят с мазут — каза Хорхе.

— Така де — вметна Нелчето. — Ами това момченце тук самичко? Майка ти долу ли е, миличко?

— Да — каза Хорхе, като я гледаше изкосо. — Брои паяците.

— Кво брои, момченце?

— Паяците от сбирката. Винаги като тръгваме на такива пътувания, си ги взимаме с нас. Снощи избягаха пет, но мисля, че мама намери вече три.

Майката на Нелчето и Нелчето зяпнаха. Хорхе се наведе, за да избегне плесницата на Пелуса, полудружелюбна, полудосадна.

— Ама вие не разбирате ли, че хлапето ви будалка? — рече Пелуса. — Да се качим горе да видим няма ли да ни дадат кафето с мляко; така ми стърже, че ще пукна.

— Закуската по тези кораби, изглежда, е доста обилна — каза майката на Нелчето с недоволен вид. — Чела съм, че поднасят дори сок от портокали. Спомняш ли си, миличка, онзи филм? Онзи, дето играеше момичето… на което баща му беше нещо в един вестник и не искаше да я пуска да излиза с Гари Купър?

— Не бе, мамо, не беше този.

— Този беше, не помниш ли — цветен, а вечерта тя пееше онова болеро на английски… Ами да, е, тогава не е бил с Гари Купър. Онзи с инцидента във влака, помниш ли?

— Не бе, мамо — повтаряше Нелчето. — Их и ти, все ги бъркаш.

— Поднасяха плодови сокове — настоя доня Пепа.

Нелчето се обеси на ръката на своя годеник, за да се изкачи до бара, и пътьом го попита тихо харесва ли му с панталони, на което Атилио отговори, издавайки нещо като приглушен рев, и притисна ръката й до премазване.

— Като си помисля — каза Пелуса, като й говореше на ухото, — че можеше вече да си ми съпруга, ако не беше баща ти.

— Ах, Атилио — рече Нелчето.

— Каютата щеше да си бъде за нас двамата и въобще…

— Мислиш ли, че не си го представям и аз нощем? Искам да кажа, че вече можехме да бъдем женени.

— А сега трябва да чакаме, докато на твоя старец му се откъсне от сърцето къщата.

— Е, да. Нали знаеш какъв е баща ми.

— Катър — каза почтително Пелуса. — Добре поне, че може да си бъдем заедно през цялото пътуване, да играем на карти и вечер да излизаме на палубата, нали видя, там, където има едни навити въжета… за да не ни видят. Страхотно място. Ама съм гладен, гладен съм…

— Речният въздух много отваря апетита — каза Нелчето. — Какво ще кажеш за панталоните на майка?

— Добре й стоят — рече Пелуса, който никога не беше виждал нещо, което повече да прилича на гюм. — Моята не иска да си слага такива неща, кара си по старовремски, още повече че току-виж старият вземе, та я подбере с ритници. Нали знаеш какъв си е.

— У вас сте много поривисти — каза Нелчето. — Иди да извикаш майка ти и да се качваме. Погледни тия врати, каква чистота.

— Слушай само как дърдорят в бара — продължи Пелуса. — Май като стане време за закуска, всички довтасват. Да вървим заедно да вземем старата, не ми е приятно да се качваш сама.

— Но, Атилио, да не съм дете.

— На тоя кораб е пълно с акули — рече Пелуса. — Идваш с мен и толкоз.

[1] Небето и морето се съчетават, за да образуват нещо като китара — (Одиберти, Куат-Куат). — Б.пр. ↑

[2] Жак Одиберти (1899–1965) — френски поет и писател. — Б.пр. ↑

[3] Предградие в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

XX

Барът беше подготвен за закуска. Имаше шест застлани маси и барманът поставяше на място последната салфетка на цветчета, когато Лопес и доктор Рестели влязоха почти едновременно. Избраха си маса и веднага към тях се присъедини дон Гало, който явно се смяташе за представен, макар и да не беше говорил все още с никого, и който отпрати шофьора с едно сухо изщракване с пръсти. Лопес, възхитен от факта, че шофьорът е в състояние да се изкачи по трапа заедно с дон Гало и инвалидната количка (превърната за случая в нещо като увиснала във въздуха кошница — и в това се състоеше подвигът), попита как е здравето.

— Поносимо — отвърна дон Гало с галисийски акцент, ненакърнен изобщо през петдесетте години търговия в Аржентина. — Прекалено много влага, освен че снощи нямаше вечеря.

Доктор Рестели, докаран в бяло и с каскет, считаше, че организацията страда от известни недостатъци, макар обстоятелствата да смекчаваха отговорността на властите.

— Ами, ами — рече дон Гало. — Направо непоносима, както винаги, когато бюрокрацията се мъчи да измести частната инициатива. Ако това пътуване беше организирано от Експринтер, можете да бъдете сигурни, че щяхме да си спестим немалко неприятности.

Лопес се забавляваше. Обигран в предизвикване на спорове, той намекна, че агенциите също имат навик да пробутват котешко за заешко и че така или иначе Туристическата Лотария е официално изобретение.

— Ама разбира се, разбира се — подкрепи доктор Рестели. — Господин Пориньо, струва ми се, това е вашето име, не би трябвало да забравя, че първоначалната заслуга се пада на далновидния поглед на нашите власти и че…

— Напротив — сряза го сухо дон Гало. — Никога не съм виждал власти, които да имат поглед върху каквото и да било. Ето вижте, в търговския бранш няма нито едно правителствено постановление, което да не е необмислено. Без да отиваме по-далеч — мерките спрямо вноса на платове. Какво ще ми кажете за тях? Естествено безсмислица. В търговската камара, на която съм почетен председател от преди петнайсет години, моето мнение бе изложено под форма на две открити писма и една писмена молба до Министерството на търговията. Резултатът, господа? Никакъв. Това е то правителството.

Позволете — доктор Рестели добиваше онзи петльов вид, който доставяше такова удоволствие на Лопес. — Намерението ми далеч не е да защищавам правителствената дейност като цяло, но един преподавател по история има, така да се каже, известна сравнителна способност и мога да ви уверя, че сегашното правителство, а и болшинството от правителствата представляват умереността и равновесието пред частнособственическите сили, достойни за уважение, не го оспорвам, но които обикновено изискват за себе си онова, което не може да им бъде отстъпено, без да се накърни редът в страната. И това, господине, се отнася не само до представителите на обществеността, но и до политическите партии, морала на населението и функциите на градския съветник. Това, което на всяка цена трябва да се избегне, е анархията, дори в най-зачатъчните й форми.

Барманът почна да поднася кафе с мляко. Докато правеше това, той слушаше с огромен интерес диалога и мърдаше с устни, сякаш повтаряше най-забележителните думи.

— За мене чай с много лимон — заповяда дон Гало, без да го погледне. — Да, да, всички веднага започват да говорят за анархия, макар да е ясно, че истинската анархия е официалната, прикрита зад закони и правилници. Ще видите, че това пътуване ще бъде отвратително, наистина отвратително.

— Тогава защо тръгнахте? — попита Лопес уж небрежно.

Дон Гало видимо се сепна.

— Но моля ви се, това са две различни неща. Защо да не тръгна, след като спечелих от Лотарията? А освен това недостатъците се откриват на място.

— Като се имат предвид вашите идеи, недостатъците трябваше да се предвидят, не мислите ли?

— Да, естествено. Ами пък ако случайно нещата излязат добре?

— С други думи вие признавате, че официалната инициатива може да е удачна за някои неща — каза доктор Рестели. — Аз лично се старая да проявя разбиране и да застана в ролята на управника. („Иска ти се, пропаднал депутат такъв“, помисли си Лопес по-скоро със симпатия, отколкото със злоба.) Държавното кормило е сериозно нещо, драги мой събеседнико, и за щастие то е в сигурни ръце. Може би не достатъчно енергични, но добронамерени.

— А, ето — рече дон Гало, мажейки бодро една препечена филийка. — Излезе вече наяве и силното правителство. Не, господине, това, което е нужно, е интензивна търговия, по-широк оборот на капитали, възможности за всички, в рамките на известни граници, то се подразбира.

— Това не са несъвместими неща — отвърна доктор Рестели. — Но е необходимо една власт бдителна и с големи пълномощия. Приемам и се боря най-безстрашно за демокрация в Аржентина, но смесването на свободата със слободията среща в мое лице един решителен противник.

— Кой говори за слободия — възрази дон Гало. — По въпросите на морала аз съм не по-малко суров от всеки друг, дявол да го вземе.

— Не използувах понятието в този смисъл, но след като го приемате с този обикновен нюанс, радвам се, че мненията ни съвпадат в това отношение.

— Както и по отношение на конфитюра от ягоди, който е чудесен — вметна Лолес, сериозно отегчен. — Не знам дали сте забелязали, че от доста време стоим на котва.

— Някаква авария — каза дон Гало, удовлетворен. — Вие! Чаша вода!

Те любезно поздравиха постепенното проникване на доня Пепа и останалата част от семейство Пресути, което се настани със сладкодумни коментари на една маса, където изобилствуваше маслото. Пелуса се приближи към тях, сякаш за да им позволи по-цялостен оглед на неговата пижама.

— Здравейте, как сте — каза той. — Видяхте ли какво става? Стоим пред Килмес, стоим.

— Пред Килмес! — възкликна доктор Рестели. — Нищо подобно, млади човече, това сигурно е източната ни съседка!

— Аз познавам газомерите — увери ги Пелуса. — Ето, годеницата ми няма да ме остави да лъжа. Виждат се къщите и фабриките, казвам ви, че е Килмес.

— Защо пък не? — рече Лопес. — Ние сме с предубеждението, че първото пристанище, в което ще спрем, трябва да бъде Монтевидео, но ако вървим в друга посока, например на юг…

— На юг? — каза дон Гало. — Че какво ще правим ние на юг?

— Виж това… предполагам, сега ще научим. Вие знаете ли маршрута? — попита Лопес бармана.

Наложи се барманът да признае, че не му е известен. По-точно известен му е бил до предишния ден, а именно пътуване до Ливерпул с осем или девет обичайни междинни пристанища. Но после започнали преговорите с брега и сега бил напълно в неведение. Той прекъсна изложението си, за да откликне на спешния зов на Пелуса за още мляко в кафето, и Лопес се обърна озадачен към останалите.

— Ще трябва да потърсим някой офицер — каза той. — Сигурно вече са уточнили маршрута.

Хорхе, на когото Лопес се беше харесал, стремглаво се спусна към тях.

— Ето там идват и други — оповести той. — Но онези от кораба… никакви ги няма. Може ли да седна при вас? Кафе с мляко, хляб и конфитюр, моля. Ето ти, идват, какво ви казвах аз.

Медрано и Фелипе се появиха с полуизненадан, полусънен вид. След тях се изкачиха Раул и Паула. Докато те се поздравяваха помежду си, влязоха Клаудия и останалата част от семейство Трехо. Липсваха само Лусио и Нора, без да се смята Персио, защото Персио никога не създаваше впечатление, че липсва където и да било. Барът се изпълни с шума на столовете, приказки и цигарен дим. По-голямата част от пътниците започнаха да се оглеждат истински за пръв път. Медрано, който беше поканил Клаудия да седнат на една маса, намери, че тя е по-млада, отколкото той бе предположил вечерта. Паула явно беше още по-млада, но имаше някаква тежест в клепачите й, внезапен тик сгърчваше едната страна на лицето й, в този момент изглеждаше на годините на Клаудия. Новината, че са пред Килмес, беше достигнала до всички маси, предизвиквайки смях и иронични коментари. Медрано, с чувството за някакъв особено смешен антиклимакс, видя как Раул Коста се приближава до един илюминатор и разговаря с Фелипе; в крайна сметка двамата седнаха на масата, където вече се намираше Паула, докато Лопес лукаво се наслаждаваше на явното неудоволствие, с което семейство Трехо присъствуваше на разцеплението. Шофьорът се появи отново, за да отведе дон Гало, и Пелуса веднага изтича да му помогне. „Какво добро момче — помисли си Лопес. — Как да му обясня, че трябва да си остави пижамата в кабината?“ Той го каза тихо на Медрано, който седеше на съседната маса.

— Това е то, вечната история — рече Медрано. — Не може да се обиждаме от невежеството или грубостта на тези хора, когато в същност нито вие, нито аз сме направили някога нещо, за да помогнем тя да изчезне. Предпочитаме да се организираме по такъв начин, та общуването ни с тях да е минимално, но когато обстоятелствата ни принуждават да съжителствуваме…

— С нас е свършено — каза Лопес. — Поне с мен. Чувствувам се свръхпотиснат при наличието на толкова пижами, толкова „Марибел“ и толкова невинност.

— Възможност, която те несъзнателно експлоатират, за да ни изместят, понеже и ние им пречим. Всеки път, когато плюят на палубата вместо в морето, все едно че ни теглят куршум между очите.

— Или когато пускат радиото с всичка сила, след което крещят, за да се разберат и не чуват добре радиото и още повече го усилват и така нататък, ad infinitum[1].

— Особено — каза Медрано — когато излагат на показ традиционния запас от баналности и наготово получени мисли. Посвоему те са изключителни като боксьори на ринга или като акробати, но на човек не му се иска да пътува през цялото време с атлети и акробати.

— Не изпадайте в униние — намеси се Клаудия, като им предложи цигари — и най-вече не афиширайте толкова бързо буржоазните си предразсъдъци. Какво ще кажете за междинното звено, тоест семейството на ученика? Ето ви едни добри хора, по-нещастни от нас, защото не се разбират нито с групата на червенокосия, нито с нашата маса. Стремят се към последната естествено, но ние отстъпваме ужасени.

Гореспоменатите полугласно обсъждаха, с внезапни просъсквания и възклицания, неучтивото поведение на своя син и брат. Госпожа Трехо нямаше намерение да позволи този сополанко да се възползува от положението и да се разхайти на шестнадесет години и половина и ако неговият баща не му поговори енергично… Но господин Трехо непременно щеше да го направи, нека тя бъде спокойна. От своя страна, Беба съвършено олицетворяваше презрението и порицанието.

— Хубава работа — рече Фелипе. — Уж плавахме цяла нощ… Сутринта щом погледнах през прозореца, хоп, виждам някакви комини. Малко остана отново да си легна.

— Така ще се научите да не ставате рано — каза Паула с прозявка. — А ти, скъпи, това будене да ти е последно. Имам почтено родословие от ленивци както от страна на Лавалие, така и откъм Охеда и трябва да си поддържам гербовете добре излъскани.

— Отлично — съгласи се Раул. — Направих го заради здравето ти, но известно е, че подобни начинания винаги се посрещат зле.

Фелипе слушаше озадачен. Малко късно им беше вече да се споразумяват по въпросите на спането. Той старателно се зае с изяждането на едно варено яйце, докато изкосо поглеждаше към семейната маса. Паула го наблюдаваше между два облака дим. Нито по-добър, нито по-лош от другите; като че ли възрастта ги уеднаквяваше, правеше ги всичките вироглави, жестоки и прелестни. „Ще има да страда“ — си каза тя, но не мислеше за него.

— Да, така ще бъде най-добре — рече Лопес. — Виж какво, Хорхито, ако вече си свършил, иди да видиш дали ще намериш някъде човек от екипажа и го помоли да се качи за малко.

— Някой офицер или въобще липид?

— По-добре офицер. А кои са липидите?

— Нямам представа — каза Хорхе. — Но сигурно са врагове. Чао.

Медрано направи знак на бармана, оттеглил се при тезгяха. Барманът се приближи без особено желание.

— Кой е капитанът?

За изненада на Лопес, доктор Рестели и Медрано, барманът не знаеше.

— Така е — обясни той, сякаш опечален. — До вчера беше капитан Ловат; но снощи чух да казват… Има промени, най-вече защото сега ще пътувате вие и…

— Как така промени?

— Да, уточнения. Мисля, че сега не отиваме в Ливърпул. Снощи чух… — той се спря, оглеждайки се наоколо. — По-добре ще бъде да поговорите със салонния управител, може би той знае нещо. Всеки момент ще дойде.

Медрано и Лопес се посъветваха с поглед и го оставиха да си иде. Изглежда, не оставаше нищо друго, освен да се възхищават на брега край Килмес и да си бъбрят. Хорхе се завърна с новината, че не се виждали никакви офицери и че двамата моряци, които боядисвали един шпил, не разбирали испански.

[1] До безкрайност (лат.). — Б.пр. ↑

XXI

— Да го закачим тук — каза Лусио. — От вентилатора ще изсъхне за миг и после отново ще го сложим.

Нора довърши изстискването на чаршафа, който беше изпрала.

— Знаеш ли колко е часът? Девет и половина и сме хвърлили котва някъде.

— Винаги ставам по това време — рече Нора. — Гладна съм.

— И аз. Обаче сигурно вече са поднесли закуската. На кораба разписанието е толкова различно.

Те се спогледаха. Лусио се приближи и нежно прегърна Нора. Тя сложи глава на рамото му и затвори очи.

— Добре ли се чувствуваш? — каза той.

— Да, Лусио.

— Нали ме обичаш мъничко?

— Мъничко.

— И си доволна?

— Хм.

— Не си ли доволна?

— Хм.

— Хм — каза Лусио и я целуна по косата.

Барманът ги погледна неодобрително, но побърза да разчисти масата, която вече бяха освободили семейство Трехо. Лусио изчака Нора да седне и се приближи до Медрано, който го постави в течение на това, което ставаше. Когато той го съобщи на Нора, тя не искаше да повярва. Изобщо жените изглеждаха по-възмутени, като че ли всяка една от тях беше начертала предварителен маршрут, жестоко нарушен още от началото. На палубата Паула и Клаудия гледаха, объркани, фабричния пейзаж на брега.

— Като си помисли човек, че оттам може да се прибере в къщи с автобус — каза Паула.

— Започва да ми се струва, че не би било лоша идея — засмя се Клаудия. — Но това има и комична страна, забавно е. Сега само липсва да заседнем при остров Масиел например.

— А пък Раул си представяше как ще бъдем в Маркизките острови след по-малко от месец.

— А Хорхе се готви да стъпи на земята на своя любим капитан Хатерас.

— Какво чудесно дете имате — каза Паула. — Вече сме големи приятели.

— Радвам се, защото Хорхе има труден характер. Ако някой не му се понрави… Опасявам се, че прилича на мен. Доволна ли сте, че тръгнахте да пътувате?

— Как да ви кажа, не точно доволна е думата — отвърна Паула, премигвайки, сякаш в очите й бе влязъл пясък. — По-скоро обнадеждена. Струва ми се, че имам нужда да променя малко живота си, както и Раул, затова решихме да тръгнем. Предполагам, че е така с почти всички.

— Но вие не пътувате за пръв път.

— Не, бях в Европа преди шест години, но истината е, че никак не ми провървя.

— И това се случва — каза Клаудия. — Европа едва ли е само галерия „Уфици“ и площад „Конкорд“. За мен е така за сега вероятно защото живея в литературен свят. Но вероятно и делът от разочарования ще е по-голям, отколкото човек предполага оттук.

— Не, моят случай е друг — рече Паула. — Откровено казано, напълно съм неспособна да играя истински ролята, която ми се падна на късмет. Израснах с постоянни илюзии за лично осъществяване, а винаги съм се проваляла. Тук, пред Килмес, насред тази река с цвят на детско аки, могат да се измислят цял куп оправдания. Но идва денят, когато човек навлиза в мащабите на първообразите, мери се с гръцките колони например… и потъва още по-надълбоко. Учудва ме — добави тя, изваждайки цигарите си, — че някои пътувания не свършват с куршум в челото.

Клаудия прие цигарата, видя как се приближава семейство Трехо, видя и Персио, който живо й махаше откъм носа. Слънцето вече приличаше.

— Сега разбирам — каза Клаудия — защо Хорхе проявява симпатия към вас, като оставим настрана, че зелените очи омагьосват моя син. Макар сега да не са модни цитатите, спомнете си думите на един герой на Малро: животът не струва нищо, но нищо не струва колкото един живот.

— Бих искала да знам как свършва този герой — рече Паула и Клаудия усети, че гласът й е променен. Тя допря ръката си до нейната.

— Не си спомням — отвърна. — Може би с куршум в челото. Но вероятно изстрелян от друг.

Медрано погледна часовника си.

— Наистина това започва да става досадно — каза той. — Понеже останахме горе-долу сами, какво ще кажете да упълномощим някого да пробие стената на мълчанието.

Лопес и Фелипе се съгласиха, но Раул предложи да излязат заедно да потърсят някой офицер. На носа имаше само двама руси моряци, които поклатиха глава и произнесоха някое и друго изречение, на нещо подобно на норвежки или финландски. Изминаха коридора откъм десния борд, без да срещнат никого. Вратата на каютата на Медрано беше притворена и един стюард ги поздрави на измъчен испански. По-добре било да видят салонния управител, който сигурно подготвял столовата за обяд. Не, не можело да се отива на кърмата, той не можел да им каже защо. Капитан Ловат, да. Вече не бил капитан Ловат? До вчера бил капитан Ловат. Нещо друго: умолявал господата да заключват кабините си. Ако имат ценни предмети…

— Да вървим да търсим прословутия салонен управител — рече Лопес отегчен.

Върнаха се в бара без особено желание и завариха Лусио и Атилио Пресути да обсъждат закотвянето на „Малкълм“. От бара се минаваше в една читалня, където убийствено блестеше скандинавско пиано, и в столовата, чиито размери заслужено предизвикаха възхитеното изсвирване на Раул. Салонният управител (трябваше да е салонният управител, понеже имаше усмивка на салонен управител и даваше разпореждания на един келнер, който го гледаше с унило изражение) разпределяше цветя и салфетки. Лусио и Лопес излязоха напред, а салонният управител вдигна посивели вежди и ги поздрави с известно безразличие, нелишено от любезност.

— Вижте — рече Лопес, — тези господа и аз сме донякъде изненадани. Десет часът сутринта е, а все още нямаме никакви сведения за пътуването, което сме предприели.

— О, сведенията за пътуването — каза салонният управител. — Мисля, че ще ви раздадат брошура или бюлетин. Самият аз не съм особено много в течение.

— Тук никой не е в течение — отбеляза Лусио с по-висок от необходимия тон. — Прилично ли ви се струва да ни държите в… в неведение — завърши той зачервен, като напразно се чудеше как да продължи.

— Господине, приемете моите извинения. Не вярвах, че в течение на днешната сутрин… Твърде заети сме — каза той. — Обедът ще бъде сервиран точно в единадесет, а вечерята в двадесет часа. Чаят ще бъде сервиран в бара в седемнадесет. Господата, които желаят да се хранят в кабините си…

— Понеже говорим за желания — поде Раул, — бих искал да знам защо не може да се отива на кърмата.

— Technical reasons[1] — каза бързо салонният управител и веднага преведе.

— Авария ли има на „Малкълм“?

— О, не.

— Защо цяла сутрин стоим на котва в реката?

— Веднага ще отпътуваме, господине.

— За къде?

— Не зная, господине. Предполагам, че ще го оповестят в бюлетина.

— Може ли да говорим с някой офицер?

— Предупредиха ме, че един офицер ще дойде по обед, за да ви поздрави с добре дошли.

— Не може ли да се телеграфира? — рече Лусио, колкото да каже нещо практично.

— Къде, господине? — попита салонният управител.

— Как къде? В къщи, господине — каза Пелуса. — Да видя как е родата. Братовчедка ми е с апандисит.

— Горкото момиче! — прояви съчувствие Раул. — В края на краищата да се надяваме, че оракулът ще се яви заедно с ордьовъра. Що се отнася до мен, отивам да се възхитя на Килмеския бряг, роден край на Викторио Камполо и други видни личности.

— Странно — каза Медрано на Раул, докато те излизаха не особено енергично. — През цялото време имам чувството, че сме се наврели в страхотна каша. Забавно, от друга страна, но не знам до каква степен. На вас как ви се вижда?

— Not with a bang but a whimper[2] — каза Раул.

— Вие знаете английски? — попита го Фелипе, докато слизаха на палубата.

— Да, разбира се — той го погледна и се усмихна. — В същност казах „разбира се“, защото почти всички хора, с които общувам, също знаят. Вие го изучавате в гимназията, предполагам.

— По малко — отвърна Фелипе, който неизменно оставаше за есен. Искаше му се да припомни на Раул предложението му за лулата, но го беше срам. Не прекалено много, по-скоро беше въпрос да изчака удобния случай. Раул говореше за предимствата на английския, но без особена убедителност и слушаше думите си с нещо като насмешливо съжаление. „Неизбежната комедиантска фраза — помисли той, — лъкатушното и прозорливо търсене, първият рунд за опознаване…“

— Започва да става горещо — каза той механично. — Обичайната влага на Ла Плата.

— Е, да. Но тази риза, която имате, сигурно е страшна — Фелипе се осмели да пипне плата с два пръста. — Найлон, няма що.

— Не, само копринен поплин.

— Прилича на найлон. Имаме един даскал, който носи само найлонови ризи, носи си ги от Ню Йорк. Викат му Готиния.

— Защо ви харесва найлонът?

— Защото… ами, много се носи, а и толкова реклама по списанията. Жалко, че в Буенос Айрес струва прекалено скъпо.

— Но на вас защо ви харесва?

— Защото сам се глади — каза Фелипе. — Изпираш ризата, окачваш я и готово. Готиния ни обясни.

Раул го погледна право в лицето, докато вадеше цигарите.

— Виждам, че имате практичен усет, Фелипе. Но човек би могъл да помисли, че ви се налага лично да перете и гладите дрехите си.

Фелипе видимо се изчерви и припряно взе цигарата.

— Не ме занасяйте — каза той, извръщайки поглед. — Но найлона, за пътуване…

Раул се съгласи — помагаше му да преживее неприятния момент. Найлонът, разбира се.

[1] Технически причини (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Не със сила, а с хленч (англ.). — Б.пр. ↑

XXII

Лодка с екипаж от един мъж и едно момче се приближаваше към „Малкълм“ откъм десния борд. Паула и Клаудия им махнаха с ръка за поздрав и лодката се приближи.

— Защо сте пуснали котва тук? — попита мъжът. — Счупило ли се е нещо?

— Загадка — каза Паула. — Или стачка.

— Къде ти стачка, госпожице, сигурно се е счупило нещо.

Клаудия отвори чантата си и показа две банкноти по десет песос.

— Направете ни една услуга — каза тя. — Идете до кърмата и разберете какво става там. Да, кърмата. Вижте дали има офицери и дали поправят нещо.

Лодката се отдалечи, без явно озадаченият мъж да успее да направи каквато и да било забележка. Момчето, което наглеждаше дънната мрежа, започна припряно да я прибира.

— Каква чудесна идея — рече Паула. — Но колко безразсъдно звучи всичко това, нали? Да пращаме нещо като шпионин — нелепо.

— Може би не е по-нелепо от това да улучиш пет цифри от толкова възможни комбинации. Има някаква пропорция в тази нелепост, макар че в същност вероятно се заразявам от Персио.

— Провал на astuzie femminile[1] — каза Клаудия — докато обясняваше на Паула кой е Персио, тя не се изненада прекалено много, като видя, че лодката се отдалечава от „Малкълм“, без лодкарят да се обръща назад. — Дано господата успеят да получат новини. Вие двамата удобно ли сте настанени в кабината си?

— Да, много добре — рече Паула. — За малък кораб кабините са съвършени. Горкият Раул, много скоро ще започне да съжалява, че ме е взел със себе си, защото той е олицетворение на реда, докато аз… Вие не смятате ли, че да оставяш нещата си където ти падне е истинско удоволствие?

— Не, но аз трябва да се грижа за къща и дете. Понякога… В същност не, мисля, че предпочитам да намирам комбинезоните в чекмеджето за комбинезони и т.н.

— Раул ще ви целуне ръка, ако ви чуе — засмя се Паула. — Тази сутрин мисля, че започнах, като си измих зъбите с неговата четка. А той, горкият, има нужда от почивка.

— За тази цел на негово разположение е корабът, който е едва ли не прекалено спокоен.

— Не знам, той ми се вижда неспокоен, вбесява го тази история със забранената зона. Не, наистина, Клаудия, Раул ще прекара много лошо с мен.

Клаудия усети, че зад тази настоятелност стои сякаш желанието да се прибави още нещо. Не я интересуваше особено много, но й харесваше Паула, начинът, по който премигваше, рязката смяна на позата.

— Предполагам, че вече доста е свикнал да използувате неговата четка за зъби.

— Не, точно четката не е. Книгите, които му губя, чашите кафе, които разливам на килима му… но четката за зъби не, поне до тази сутрин.

Клаудия се усмихна, без нищо да каже. Паула се поколеба, направи движение, като да пропъди насекомо.

— Може би е по-добре да ви го кажа още отсега. Ние с Раул сме просто близки приятели.

— Той е много симпатично момче — каза Клаудия.

— Понеже никой или почти никой на кораба няма да повярва, ще се радвам да го знаете поне вие.

— Благодаря, Паула.

— Аз съм тази, която трябва да ви благодаря за това, че намерих човек като вас.

— Да, случва се така… Аз също понякога съм чувствувала нужда да благодаря просто за нечие присъствие, жест, мълчание. Или за това, че знаеш — можеш да започнеш да говориш, да кажеш нещо, което не би казала никому, а изведнъж е толкова лесно.

— Както да подариш цвете — рече Паула и едва докосна ръката на Клаудия. — Но на мен не може да ми се вярва — добави тя, като отдръпна ръката си. — Способна съм на безкрайна лошотия, неизлечимо порочна съм със себе си и с другите. Горкият Раул ме търпи в определени граници… Не можете да си представите колко добър е той и как ме разбира, може би защото за него аз не съществувам истински; искам да кажа, че съществувам само в областта на мисловните чувства, така да се каже. Ако по някоя жалка случайност един ден преспим заедно, вярвам, че ще ме намрази на следващата сутрин. А и няма да е първият.

Клаудия застана с гръб към борда, за да избегне прекалено силното вече слънце.

— Нищо ли няма да кажете? — попита враждебно Паула.

— Нищо.

— Е, да. Може би е за предпочитане. Защо трябва да ви създавам неприятности?

Клаудия забеляза дръзкия тон, раздразнението.

— Мисля си — рече тя, — че ако бях задала въпрос или бях направила забележка, щях да предизвикам недоверието ви. Съвършеното и жестоко недоверие на една жена към друга. Не се ли страхувате да правите признания?

— О, признанията… Това не беше никакво признание — Паула смачка едва запалената цигара. — Аз само ви показвах паспорта, ужасявам се, когато ме считат за това, което не съм, и човек като вас да ми симпатизира заради някакво мръсно недоразумение.

— И затова Раул и вашата порочност, и неудачните любовни връзки… — Клаудия се засмя и изведнъж се наведе и целуна Паула по бузата. — Глупавичката ми, милата ми глупавичка тя.

Паула наведе глава.

— Аз съм много по-лоша — каза тя. — Но вие не се доверявайте, недейте.

Макар на Нелчето да й се виждаше прекалено смела тази оранжева блуза, доня Росита беше по-снизходителна към сегашната младеж. Майката на Нелчето изказваше едно средно мнение: блузата е добра, но цветът е прекалено крещящ. Когато поискаха да узнаят мнението на Атилио, той сполучливо отбеляза, че същата блуза на жена, която да не е червенокоса, едва ще привлече вниманието, но че така или иначе той никога няма да позволи годеницата му да си разголва раменете по този начин.

Понеже слънцето вече напичаше теметата им, те се приютиха в тази част, която моряците току-що бяха покрили със сенници. Настанени в разноцветни лежащи столове, всички се почувствуваха много доволни. Всъщност липсваше им само по едно мате, и то заради доня Росита — тя не бе поискала да вземе термоса и сандъчето със сребърен мундщук, подарък на бащата на Нелчето от дон Курсио Пресути. Доня Росита, която в дъното на душата си съжаляваше за това свое решение, отбеляза, че не е елегантно да се пие мате на палубата на първа класа, на което пък доня Пепа отговори, че е можело да се съберат в каютата. Пелуса предложи да отидат до бара да си пийнат по една бира или сангрия[2], но дамите похвалиха удобствата на столовете и гледката към реката. Дон Гало, чието спускане по трапа се следеше всеки път с ужасени погледи от госпожите, сега отново се появи, за да вземе участие в разговора и да благодари на Пелуса за помощта, оказана, на шофьора при така деликатните операции. Госпожите и Пелуса казаха в хор: „Моля, няма защо“, и доня Пепа попита дон Гало дали е пътувал много. Ами да, познавал някои краища на света, особено областта около Луго и провинция Буенос Айрес. Пътувал бил и до Парагвай, с един кораб на Миханович, ужасно пътуване през двадесет и осма година, горещина, ама горещина…

— И все така…? — намекна Нелчето, посочвайки неопределено количката и шофьора.

— Ами, къде ти, моето момиче. По онова време аз бях по-силен от Паулино Ускудун. Веднъж в Пеуахо, имаше пожар в магазина…

Пелуса направи знак на Нелчето, която се наведе, за да може да й говори на ухото.

— Голям майтап, как ще се ядоса старата — уведоми я той. — В суматохата прибрах нашата кратунка в куфара заедно с две кила чай салус. Днес следобед ще го донесем тук и всички ще зяпнат.

— Ама, Атилио! — каза Нелчето, която все още се възхищаваше от разстояние на блузата на Паула. — И ти си един…

— Кво да се прави — рече Пелуса, доволен от живота.

Оранжевата блуза привлече и Лопес, който слизаше на палубата, след като бе довършил подреждането на вещите си. Паула четеше, седнала на слънце, а той се облакъти на фалшборда и зачака тя да вдигне очи.

— Здравейте — каза Паула. — Как сте, учителю?

— Horresco referens[3] — промълви Лопес. — Не ме наричайте учителю, или ще ви изхвърля през борда с книгата и всичко останало.

— Книгата е от Франсоаз Саган и тя поне не заслужава да бъде изхвърлена. Виждам, че речният въздух събужда у вас смътни пиратски спомени. Ходене по дъска или нещо подобно, нали?

— Вие сте чели пиратски романи? Добър признак, много добър признак. От опит знам, че най-интересните жени са винаги тези, които като малки са правели набези в момчешки четива. Стивънсън например?

— Да, но моята морско-разбойническа ерудиция иде от това, че баща ми пазеше като любопитен спомен една поредица „Тит-Битс“, където излизаше великият роман, озаглавен „Съкровището на Острова на Черната луна“.

— А, че и аз съм го чел! Пиратите носеха зашеметяващи имена, като Сенакериб Еден и Маракайбо Смит.

— Обзалагам се, че не помните как се казваше сръчният фехтовчик, който умира в битка за благородното дело?

— Разбира се, че помня: Кристофър Даун.

— Ние сме сродни души — каза Паула, подавайки му ръка. — Да живее черното знаме! Думата учител остава заличена завинаги.

Лопес отиде да вземе един стол, след като се увери, че Паула предпочита разговора пред четенето на Un certain sourire[4]. Пъргав и чевръст (не беше дребен, но понякога създаваше такова впечатление, отчасти защото носеше сака без подплънки и тесни панталони, а и защото се движеше с много голяма бързина), той се върна с един шезлонг, от който се стичаха зелени и бели бои. Настани се с явна наслада до Паула и я съзерцава известно време, без дума да продума.

— Soleil, soleil, faute eclatante[5] — каза тя, издържайки погледа му. — Кой божествен покровител, Макс Фактор или Хелена Рубинщайн[6], ще ме спаси от този жесток щателен оглед?

— Щателният оглед — отбеляза Лопес — установи следното: красота изключителна, леко помрачена от прекомерно излагане на сухото мартини и ледения въздух на нощните заведения в северния квартал.

— Right you are[7].

— Лечение: слънце в умерени количества и пиратствуване ad libitum[8]. Последното е продиктувано от опита ми на чудотворец, понеже отлично знам, че не бих могъл да ви отнема пороците изведнъж. Когато човек е вкусвал сладостта на абордажите, когато е прекарал под нож стотина екипажи…

— Естествено белезите остават, както се пее в тангото.

— Във вашия случай те се свеждат до прекомерна фотофобия, причинена вероятно от живота на прилеп, който водите, и от прекалено много четене. Освен това до мен достигна ужасяващият слух, че пишете стихове и разкази.

— Раул — промълви Паула. — Проклет издайник. Ще го накарам да обиколи палубата гол и омазан с катран.

— Бедният Раул — рече Лопес. — Бедният щастливец Раул.

— Щастието на Раул е винаги несигурно — каза Паула. — Много рисковани спекулации, продайте живака, купете петрол, ликвидирайте на предлаганата цена, паника в дванадесет и хайвер в полунощ. Не е лошо така.

— Да, все по-добре е от заплата в Министерството на образованието. От своя страна, не само че не играя на борсата, а даже май изобщо не действувам. Живея от бездействие, а това…

— Буеносайреската фауна твърде често се повтаря, скъпи Ямайка Джон. Вероятно затова ние с такъв ентусиазъм превзехме на абордаж този „Малкълм“, затова и вече сме го заразили със закостенялост и с „не се бъркай в чужди работи“.

— Разликата е там, че аз говорех на шега, докато вие, изглежда, се впускате в самокритика, достойна за московците.

— Не, моля ви се. Достатъчно говорих за себе си с Клаудия. За днес стига.

— Симпатична е Клаудия.

— Много симпатична. Истината е, че има една група интересни хора.

— И друга една твърде живописна. Да видим какви съюзи, какви разцепления и какви бягства ще се извършат с течение на времето. Виждам там дон Гало как си приказва със семейство Пресути. Дон Гало ще бъде неутрален наблюдател, той ще обикаля от маса на маса със странното си возило. Не е ли чудновато инвалидна количка на кораб — едно превозно средство върху друго?

— Има още по-странни неща — каза Паула. — Веднъж, когато се връщах от Европа, капитанът на „Шарл Телие“ ми направи едно доверително признание: зрелият господин се възхищаваше от моторетките и си държеше една на кораба. В Буенос Айрес той въодушевено се разхождаше със своята Веспа. Интересува ме обаче вашият стратегически и тактически поглед върху всички нас. Продължавайте.

— Затруднението идва от семейство Трехо — каза Лопес. — Момчето ще бъде на наша страна, това е сигурно („tu paries“[9], помисли Паула). Останалите ще бъдат приети учтиво, но оттам нататък — нито крачка. Поне във вашия случай и в моя. Вече ги чух да разговарят и ми стига. Те са в стила: „Ще си вземете ли една пастичка с крем? Домашни са“. Питам се дали доктор Рестели няма да се включи откъм най-консервативната страна на своята личност. Да, той е готов да играе с тях на сиете и медио[10]. Момичето, горкото, ще трябва да се подложи на страшното унижение да играе с Хорхе. Вероятно е очаквало да срещне някой на своята възраст, освен ако кърмата не крие за нас някаква изненада… Що се отнася до вас и до мен, предусещам един нападателен и отбранителен пакт, абсолютно съвпадение при басейна, ако някъде има басейн, и още по абсолютно за обедите, закуските и вечерите. Освен ако Раул…

— За Раул не се тревожете, о, вие, превъплъщение на фон Клаузевиц.

— Е, да, ако бях Раул — каза Лопес, — не бих се въодушевил, чувайки ви да казвате това. В качеството си на Карлос Лопес считам пакта за все по-нерушим.

— Започвам да мисля — рече неохотно Паула, — че щеше да е по-добре, ако Раул беше поискал две кабини.

Лопес я погледна за момент. Почувствува се смутен въпреки волята си.

— Знам, че такива неща не се случват в Аржентина, а може би и никъде другаде — каза Паула. — Именно затова така постъпваме ние с Раул. Не мога да искам да ми вярвате.

— Но аз ви вярвам — възкликна Лопес, който съвсем не й вярваше. — Какво общо има това?

Един гонг приглушено отекна в коридора и повтори своя зов от височината на трапа.

— Щом като е така — каза Лопес непосредствено, — приемате ли ме на вашата маса?

— Като пират пирата, с най-голямо удоволствие.

Те спряха в подножието на трапа на бакборта. Енергичен и предприемчив, Атилио помагаше на шофьора да качи дон Гало, който любезно поклащаше глава. Останалите мълчаливо го последваха. Вече бяха горе, когато Лопес си спомни.

— Кажете ми, виждали ли сте някого на капитанския мостик?

Паула се загледа в него.

— Сега, като се замисля, не съм. Естествено не вярвам стоенето на котва пред Килмес да изисква орловия поглед на някой аргонавт.

— Съгласен съм — прие Лопес, — но е странно все пак. Какво ли би помислил Сенакериб Еден?

[1] Женски хитрости (ит.). — Б.пр. ↑

[2] Разхладително питие от вино, сода и др. (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Настръхвам при спомена (лат.). — Б.пр. ↑

[4] „Смътна усмивка“ — роман от Франсоаз Саган. — Б.пр. ↑

[5] Слънце, слънце, ослепителна грешка (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Известни западни фирми, производителки на козметични средства. — Б.пр. ↑

[7] Прав сте (англ.). — Б.пр. ↑

[8] По желание (лат.). — Б.пр. ↑

[9] Има си хас (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Вид игра на карти. — Б.пр. ↑

XXIII

„Ордьоври разни,

супа императрица,

пиле с тарус,

трицветна салата,

сирене, кашкавали,

сладолед мелба,

пасти, сухи сладки,

плодове, кафе, чай, ликьори.“[1]

На маса № 1 Беба Трехо се нагласява така, че да е с лице към останалите сътрапезници, които по този начин ще могат да оценят новата й блуза и гривната от синтетични топази.

Госпожа Трехо изказва мнение, че шлифованите чаши са така елегантни.

Господин Трехо опипва джобовете на жилетката, за да се убеди, че си е донесъл промекол и таблетка Алка Селцер.

Фелипе гледа мрачно към съседните маси, където би се чувствувал много по-доволен.

На маса № 2 Раул казва на Паула, че приборите за риба му напомнят новия италиански дизайн, за който той чел в едно списание.

Паула го слуша разсеяно и си избира тон в зехтин и маслини.

Карлос Лопес се чувствува тайнствено екзалтиран и лошият му апетит расте благодарение на скаридите с пикантен сос и целината с майонеза.

На маса № 3 Хорхе описва с пръст един кръг над подноса с ордьоври и неговата вселенска поръчка си спечелва одобрителна усмивка от страна на Клаудия.

Персио внимателно чете етикета на виното, наблюдава цвета му и дълго го души, преди да напълни чашата си догоре.

Медрано гледа салонния управител, който гледа как сервира келнерът, който си гледа подноса.

Клаудия приготвя хляб с масло за сина си и мисли за следобедния си сън, предшествуван от един роман на Биой Касарес[2].

На маса № 4 майката на Нелчето уведомява, че зеленчуковата супа я кара да се оригва, поради което предпочита бульон с тънко фиде.

Доня Пепа има чувството, че малко й е лошо, макар да не може да се каже, че корабът се движи.

Нелчето гледа Беба Трехо, Клаудия и Паула и си мисли, че хората с положение винаги са облечени по толкова различен начин.

Пелуса се удивлява, че хлебчетата са толкова малки и толкова индивидуални, но като разчупва едно, се разочарова, защото са само кора и нямат никаква среда.

На маса № 5 доктор Рестели пълни чашите на своите събеседници и изискано дава мнение за вината от Бургундия и Кот дю Рон.

Дон Гало примлясква с устни и напомня на келнера, че шофьорът ще се храни в кабината си и че той е човек със солиден апетит.

Нора е огорчена, защото трябва да седи на една маса с двамата възрастни господа, и се пита дали Лусио няма да може да уреди нещо със салонния управител, та да ги сменят.

Лусио оставя да му напълнят чинията със сардини и тон и пръв долавя лекото потреперване на масата, последвано от постепенното изчезване на червения комин, който разделя на две окръжността на илюминатора.

Радостта бе всеобща, Хорхе скочи от стола, за да отиде да види маневрата, а оптимизмът на доктор Рестели се изрисува като ореол около засмяната му физиономия, но това не бе причина изразът на сдържан скептицизъм да напусне лицето на дон Гало. Само Медрано и Лопес, които се бяха спогледали съучастнически, продължаваха да очакват пристигането на офицера. При един въпрос, зададен тихо от страна на Лопес, салонният управител вдигна ръце отчаяно и каза, че щял да се опита да изпрати един келнер, който да настоява. Как така щял да се опита да изпрати? Да, защото до ново нареждане съобщаването с кърмата било трудно осъществимо. А защо? Изглежда, по технически причини. За пръв път ли се случвало това на „Малкълм“? В известен смисъл, да. Какво означава точно „в известен смисъл“? Просто начин на изразяване.

Лопес с мъка сдържа своето чисто буеносайреско желание да му каже: „Слушайте, приятелю, я вървете по дяволите“, като за сметка на това прие да му сервират едно миризливо и извънредно приятно парче робиола.

— Нищо не може да се направи — каза той на Медрано. — Ще трябва ние сами да уредим този въпрос.

— Но не, без да пийнем преди това кафе и коняк — отвърна Медрано. — Да се съберем в моята кабина, обадете се и на Коста — той се обърна към Персио, който оживено разговаряше с Клаудия. — Как ви се виждат нещата, приятелю?

— За виждане, не ми се виждат — рече Персио. — Толкова много се пекох на слънце, че се чувствувам сияен отвътре. По-скоро аз съм за наблюдаване, отколкото да наблюдавам. Цялата сутрин мислих за издателството, за моята канцелария, и колкото и да се стараех, не успях да ги конкретизирам, да ги материализирам. Как е възможно шестнадесет години ежедневен труд да се превърнат в мираж просто защото ме заобикаля реката и слънцето прегрява черепа ми? Трябва да се изследва много внимателно метафизическата страна на това явление.

— Това — каза Клаудия — се нарича просто платен отпуск.

Гласът на Атилио Пресути се издигна над останалите, за да приветствува пристигането на сладоледа мелба. В същия този миг Беба Трехо отказваше своя с израз на елегантно презрение, който само тя си знаеше какво й костува. Гледайки Паула, Нелчето и Клаудия, които ядяха с наслаждение, тя се почувствува по-висша чрез страданието; но върховната й победа бе сразяването на Хорхе, този червей с къси панталони, който веднага й беше проговорил на „ти“ и поглъщаше сладоледа с поглед, вперен в подноса на келнера, където оставаха още две пълни купи.

Госпожа Трехо се смая.

— Как така, моето момиче! Не обичаш ли сладолед?

— Не, благодаря — рече Беба, издържайки на всезнаещия, развеселен поглед на брат си.

— Колко глупаво е това дете — каза госпожа Трехо. — Като не го искаш ти…

Тя вече поставяше купата пред своя немалък бюст, когато сръчната ръка на салонния управител й я отне.

— Малко се е разтопил, госпожо. Заповядайте този.

Госпожата силно се изчерви, за радост на своите деца и съпруг.

Седнал на ръба на леглото си, Медрано поклати крак в ритъма на едва доловимото люлеене на кораба. Уханието на лулата на Раул му напомняше вечерите в Клуба на чужденците, живеещи в Аржентина, и разговорите му с мистър Скот, неговия учител по английски. Впрочем той едва сега се сети — беше напуснал Буенос Айрес, без да предупреди приятелите си от клуба. Може би Скот ще им каже, а може би не, зависи от настроението на момента. По това време Бетина вече сигурно е телефонирала в клуба с умишлено разсеян глас. „Ще се обади отново утре и ще потърси Уили или Маркес Сей — помисли той. — Горките, няма да знаят какво да й кажат, наистина прекалих.“

Защо в края на краищата да изчезва толкова тайнствено и да крие за печелившия билет. Беше му хрумнало още предната нощ, преди да заспи, че в играта му има котка и мишка, че е замесена жестокостта. „По-скоро е отмъщение, отколкото изоставяне — си каза той. — Но защо, след като тя е толкова добро момиче, освен ако е именно затова?“ Беше си мислил също, че в последно време забелязваше само недостатъците на Бетина — симптом прекалено обикновен, прекалено банален. Клуба например Бетина не искаше да разбере. „Но ти не си чужденец в Аржентина“ с почти патриотичен тон). „От толкова много клубове в Буенос Айрес си се бутнал точно в този на пришълците…“ Тъжно беше да мисли, че заради изречения като това никога вече нямаше да я види. Е, да, е, да.

— Нека не правим от това въпрос на чест — рече ненадейно Лопес. — Жалко ще бъде да развалим още от началото нещо забавно. От друга страна обаче, не може да останем със скръстени ръце. За мен това поведение започва да става неудобно и господ ми е свидетел колко съм учуден.

— Съгласен съм — каза Раул. — Железен юмрук в кадифена ръкавица. Предлагам да си проправим дружески път до светая светих, използувайки по възможност този фалшиво мазен маниер, който янките приписват на японците.

— Да вървим тогава — каза Лопес. — Благодаря за коняка, бива си го.

Медрано им предложи още по една чашка и те излязоха.

Кабината беше почти до огнеупорната врата, с която завършваше левия коридор. Раул започна да разглежда вратата с професионален поглед и задвижи една боядисана в зелено ръчка.

— Нищо не може да се направи. Това се отваря с налягане, и то от някое друго място. Извадили са от строя аварийната ръчка.

Вратата в коридора при десния борд също устоя на всички усилия. Пронизително изсвирване ги накара да се обърнат, донякъде стреснати.

— И вие ли? Аз се пуснах в играта преди доста време, но тия врати са цяло проклятие. Какво ли кроят тия ми ти хапльовци? Тия неща не са редни, не е ли така?

— Разбира се — каза Лопес. — Друга врата не намерихте ли?

— Всичко е загубено — рече тържествено Хорхе, появил се като призрак.

— Каква ти врата — говореше Пелуса. — На палубата има две, но са заключени. Дали няма някакво мазе или нещо подобно да можем да намерим…

— Експедиция срещу липидите ли подготвяте? — попита Хорхе.

— Ами да — каза Лопес. — Ти видя ли някой от тях?

— Само двамата финландци, но тия от отсамната страна не са липиди. Сигурно са глициди или протеиди.

— Какви ги приказва това хлапе — смая се Пелуса. — Още от днеска се е хванал с тия липеди.

— Липиди — поправи Хорхе.

Без сам да знае защо, Медрано се тревожеше от това, че Хорхе ще продължи разузнаването с тях.

— Виж какво, ние ще ти поверим една деликатна задача — каза му той. — Иди на палубата и хубаво, наблюдавай двете врати. Може липидите да се появят оттам. Ако забележиш и най-малкия признак на тревога, изсвири три пъти. Можеш ли да свириш силно?

— Малко — рече засрамен Хорхе. — Зъбите ми са раздалечени.

— Не можеш ли да свириш? — каза Пелуса, който гореше от желание да се покаже. — Виж, направи така.

Той събра палец и показалец, мушна ги в устата си и издаде звук, който им разцепи ушите. Хорхе събра пръсти, но премисли, махна одобрително на Медрано и замина тичешком.

— Добре, да продължим разузнаването — каза Лопес. — Може би ще е по-подходящо да се разделим и който намери проход, веднага да предупреди останалите.

— Страхотно — рече Пелуса. — Все едно че играем на стражари и апаши.

Медрано се върна да вземе цигари от кабината. Раул видя Фелипе в дъното на коридора. Беше си облякъл за пръв път сини джинси и карирана риза, които кинематографично го очертаваха върху вратата в дъното. Обясни му с какво се занимаваха и те отидоха заедно до средния проход, който свързваше двата коридора.

— Но какво търсим? — попита Фелипе объркан.

— Знам ли и аз — каза Раул. — Да стигнем до кърмата например.

— Трябва да е същото като тук горе-долу.

— Вероятно. Но тъй като там не може да се ходи, това много променя нещата.

— Мислите ли? — продължи Фелипе. — Сигурно е заради някаква повреда. Следобед ще отворят вратите.

— Тогава вече ще бъде също като тук.

— Е, да — рече Фелипе, който все по-малко разбираше. — Ако е за развлечение, добре, може да намерим някой коридор, за да стигнем там преди другите.

Раул си зададе въпроса защо Лопес и Медрано са единствените, които чувствуват същото, каквото чувствува и той. Останалите виждаха само игра. „И за мен е игра в края на краищата — помисли той. — Къде е разликата? Разлика има, това е сигурно.“

Вече стигаха до коридора на левия борд, когато Раул откри вратата. Беше много тясна, боядисана в бяло, както стените на коридора, и вградената брава почти се изплъзваше от погледа в полусянката на мястото. Без много да се надява, той я натисна и усети как тя отстъпи. Открехнатата врата позволяваше да се види трап, който се спускаше надолу и се губеше в тъмнината. Фелипе възбудено пое въздух. В коридора откъм десния борд се чуваше как разговарят Лопес и Атилио.

— Да им се обадим ли? — попита Раул, поглеждайки крадешком Фелипе.

— По-добре не. Да вървим сами.

Раул заслиза и Фелипе затвори вратата зад гърба си. Трапът водеше до коридор, едва осветен от виолетова лампа. Нямаше странични врати, чуваше се силно шумът на машините. Те повървяха предпазливо, докато стигнаха до една затворена огнеупорна врата. От двете й страни имаше врати, подобни на тази, която току-що бяха открили в прохода.

— Наляво или надясно? — каза Раул. — Избирай ти.

На Фелипе му се видя странно обръщението на „ти“. Посочи наляво, без да се реши да отвърне по същия начин на Раул. Той бавно опита бравата и вратата се отвори към едно здрачно помещение, което миришеше на затворено. От двете страни те видяха метални шкафове и боядисани в бяло етажерки. Имаше инструменти, сандъчета, старинен компас, консервени кутии с пирони и винтчета, парчета дърводелско лепило и метални изрезки. Докато Фелипе се приближаваше до илюминатора и го бършеше с един парцал, Раул вдигна капака на една ламаринена кутия и веднага бърза го пусна. Сега се виждаше по-добре, а и те привикнаха към тази разсеяна, аквариумна светлина.

— Инструментална — рече подигравателно Раул. — Досега не сме се проявили.

— Остава другата врата — Фелипе беше извадил цигари и му предложи една. — Не ви ли се струва тайнствен този кораб? Дори не знаем накъде ни води. Напомня ми един филм, който гледах много отдавна. Играеше Джон Гарфилд. Тръгваха с един кораб, на който нямаше дори моряци, и накрая се оказа, че това бил корабът на смъртта. Такава някаква измишльотина, обаче в киното бях ни жив, ни умрял.

— Да, това е една пиеса от Сътън Уейн — каза Раул. Той приседна на един дърводелски тезгях и изпусна дим през носа си. — Ти сигурно страшно обичаш киното, нали?

— Разбира се.

— Често ли ходиш?

— Доста. Имам един приятел, той живее близо до нас и винаги ходим в Рока или в централните. В събота вечер е забавно.

— Мислиш ли? А, ясно, центърът е по-оживен, може да се хване някое гадже.

— Всякак — рече Фелипе. — Вие сигурно водите доста нощен живот.

— По малко. Сега вече не толкова.

— Е, да, като се ожени човек…

Раул го гледаше усмихнат и пушеше.

— Грешиш, не съм женен.

Наслаждаваше се на червенината, която Фелипе се стараеше да прикрие с кашлица.

— Не, аз исках да кажа, че…

— Знам какво искаше да кажеш. В същност теб малко те е яд, че се е наложило да тръгнеш с родителите и сестра си, нали?

Фелипе погледна настрана, смутен.

— Какво да се прави — каза. — Те си мислят, че още съм много млад и понеже имах право да ги взема, тогава…

— И аз мисля, че си много млад — каза Раул. — Но щях да съм по-доволен, ако беше дошъл сам. Или като мен — добави той. — Щеше да е най-уместното, защото на този кораб… В същност аз не знам ти какво мислиш.

Фелипе също не знаеше и се загледа в ръцете си, а после в обувките си. „Чувствува се като разсъблечен — помисли Раул, — възседнал два периода, две състояния, също като сестра си.“ Той протегна ръка и потупа Фелипе по главата. Видя как той се отдръпна назад, изненадан и унижен.

— Но поне вече имаш един приятел — рече Раул. — Все пак е нещо, нали?

Той вкусваше като вино постепенната, свенлива, пламенна усмивка, която се зараждаше върху тези стиснати и дръзки устни. Като въздъхна, слезе от масата и напразно се опита да отвори шкафовете.

— Е, добре, мисля, че трябва да продължим. Не чуваш ли гласове?

Открехнаха вратата. Гласовете идеха от каютата вдясно, където говореха на непознат език.

— Липидите — каза Раул и Фелипе го погледна смаяно. — Това е термин, с който Хорхе нарича моряците от тази страна. Е?

— Да вървим, ако искате.

Раул отвори вратата изведнъж.

Вятърът, който отначало духаше откъм кърмата, се завъртя и излезе срещу „Малкълм“, поел вече в открито море. Дамите предпочетоха да напуснат палубата, но Лусио, Персио и Хорхе се настаниха на самия край на носа и там, вкопчени в бушприта, така поне си представяше Хорхе, те присъствуваха на бавното изместване на речните води от големи зелени вълни. За Лусио това не беше новост, той доста добре познаваше делтата, а пък водата е навсякъде еднаква. Харесваше му естествено, но той следеше разсеяно коментарите и обясненията на Персио и неизбежно се връщаше към Нора, която беше предпочела (но защо беше предпочела?) да остане с Беба Трехо в читалнята, прелиствайки списания и туристически брошури. В паметта му се повтаряха неясните думи на Нора, когато тя се събуждаше, къпането им заедно под душа, въпреки нейните протести, Нора — гола под водните струи, и как той искаше да й сапуниса гърба и да я целуне, хладна и убягваща. Нора обаче все така упорито отказваше да го погледне гол отпред, криеше лицето си и се обръщаше да търси сапуна или гребена, докато той не се видя принуден да препаше набързо една кърпа и да мушне лице под крана със студена вода.

— Шпигатите, струва ми се, са нещо като канали — казваше Персио.

Хорхе попиваше обясненията, питаше и попиваше, възхитен (посвоему, някак фамилиарно) от Персио-вълшебника, Персио-всезнаещия. Харесваше му и Лусио, защото също като Медрано и Лопес не му казваше момченце или хлапе, нито говореше за „детенцето“ като дебелата, майката на Беба, още една глупачка, която се мисли за голям човек. Но в момента единственото важно беше океанът, защото това е океанът, това е солената вода и отдолу са бибаните и други морски риби, а те ще видят и медузи, и водорасли, както в романите на Жул Верн, а може и някой огън на свети Елм.

— Ти преди си живеел в Сан Телмо, нали, Персио?

— Да, но се преместих, защото имаше плъхове в кухнята.

— С колко възела мислиш, че се движим, а?

Персио пресмяташе, че с около петнадесет. Той отронваше една по една от скъпоценните думи, които беше научил от книгите и които сега очароваха Хорхе: географска ширина, курс на кораба, щурвал, лоция, височина на плаване. Съжаляваше за изчезването на платноходките, понеже четеното от него щеше да му позволи да говори часове наред за рангоут, грот и кливер. Той помнеше цели изречения, без да знае откъде точно: „Това беше голям нактоуз, със стъклен похлупак и две медни лампи от всяка страна, за да осветяват нощем розата на ветровете.“

Разминаха се с някои кораби — „Хегиъз Николаус“, „Пан“, „Фалкон“. Известно време над тях летя един хидроплан, сякаш ги наблюдаваше. После хоризонтът се разтвори, обагрен в жълтото и небесносиньото на залеза, и те останаха сами, почувствуваха се сами за пръв път. Нямаше бряг, нито шамандури, нито лодки, нито дори чайки или вълни, които да размахват ръце. Център на огромния зелен кръг, „Малкълм“ напредваше на юг.

— Здрасти — каза Раул. — Оттук може ли да стигнем до кърмата?

Единият от двамата моряци остана с безизразно лице, сякаш не беше разбрал. Другият, човек с широки рамене и изпъкнал корем, отстъпи крачка назад и отвори уста.

— Hasdala — рече той. — Не кърма.

— Защо не кърма?

— Не кърма оттук.

— Откъде тогава?

— Не кърма.

— Тоя не го бива много в приказките — промълви Фелипе. — Каква мечка, майко мила. Вижте змията, която е татуирана на ръката му.

— Какво искаш — каза Раул. — Те са най-обикновени липиди.

По-дребният моряк се беше оттеглил в дъното на камерата, където имаше друга врата. Подпрял гръб в стената, той добродушно се усмихваше.

— Офицер — рече Раул. — Искам да говоря с някой офицер.

Морякът, надарен със способността да говори, вдигна ръце с дланите нагоре. Гледаше Фелипе, който пъхна юмруци в джобовете на джинсите си и прие нахакан вид.

— Вика офицер — каза липидът. — Орф вика.

Орф кимна одобрително откъм дъното, но Раул не беше доволен. Той огледа подробно помещението, по-просторно от това на левия борд. Имаше две маси, столове и пейки, койка с разбъркани чаршафи, две карти на морското дъно, закачени с позлатени габърчета. В един ъгъл имаше табуретка, а на нея — грамофон с пружина. Върху парче одрипавял килим спеше черна котка. Беше нещо средно между инструментална и каюта, където двамата моряци (по фланелки на райета и омазани бели панталони) се побираха едва наполовина. Но не можеше да бъде и офицерска каюта, освен ако машинистите… „Но знам ли пък аз как живеят машинистите? — си каза Раул. — Романите на Конрад и Стивънсън, ама че библиография за съвременен кораб…“

— Добре, вървете да извикате офицера.

— Hasdala — каза приказливият моряк. — Върне на носа.

— Не, офицер.

— Орф вика офицер.

— Сега.

Като се стараеше да не го чуят, Фелипе попита Раул дали няма да е по-добре да се върнат да потърсят останалите. Тревожеше го малко този начин на забавяне на действието, все едно че никой от присъствуващите нямаше особено голямо желание да поеме инициативата в една или друга насока. Огромният моряк с татуировката продължаваше да го гледа безизразно и Фелипе с неудобство осъзнаваше, че го гледат и че не е на висотата на тези втренчени очи, по-скоро дружелюбни и любопитни, но така пронизващи, че той не можеше да им се съпротивлява. Раул неотстъпчиво настояваше пред Орф, който слушаше мълчаливо, подпрян на вратата, и отвреме-навреме правеше знак, че не разбира.

— Добре — каза Раул, свивайки рамене, — мисля, че си прав, по-добре ще е да се връщаме.

Фелипе излезе пръв. На прага Раул впи поглед в татуирания моряк.

— Офицер! — извика той и затвори вратата.

Фелипе вече беше тръгнал обратно, но Раул остана за малко, долепен до вратата. В каютата се извисяваше гласът на Орф, писклив глас, който сякаш се подиграваше. Другият избухна в смях, който разтресе въздуха. Стиснал устни, Раул бързо отвори вратата вляво и излезе оттам, пъхнал под мишница ламаринената кутия, чийто капак той беше повдигнал малко преди това. Затича се по коридора, докато настигна Фелипе до подножието на трапа.

— Побързай — каза той, вземайки стъпалата две по две.

Фелипе се обърна изненадан — мислеше, че ги следят. Видя кутията и вдигна вежди. Но Раул постави ръка на гърба му и го принуди да продължи изкачването. Фелипе смътно си спомни, че Раул беше започнал да му говори на „ти“ именно тук.

[1] В оригинала на френски. — Б.пр. ↑

[2] Адолфо Биой Касарес — съвременен аржентински писател, автор на полицейски романи. — Б.пр. ↑

XXIV

Един час по-късно барманът обиколи каютите и палубата, за да извести на пътниците, че един офицер ги очаква в читалнята. Част от дамите бяха вече под влияние на морската болест; дон Гало, Персио и доктор Рестели си почиваха в кабините и само Клаудия и Паула придружиха мъжете, уведомени вече за експедицията на Раул и Фелипе. Офицерът беше сух и замислен, често посягаше към сивата си, подстригана алаброс коса и се изразяваше на испански със затруднение, но почти без грешки. Медрано го заподозря, че е датчанин или холандец, без да има особени основания за това.

Офицерът ги поздрави с добре дошли от името на Мадоюента Стар и капитана на „Малкълм“, който за сега бил в невъзможност да направи това лично. Той изказа съжаление, че едно неочаквано натрупване на различни обстоятелства е възпрепятствувало срещата им до този момент и прояви разбиране относно лекото безпокойство, което вероятно изпитват господа пътниците. Вече били взети всички мерки, за да бъде обиколката извънредно приятна; пътниците щели да имат на свое разположение басейн, солариум, гимнастически салон, зала за игри, две маси за пинг-понг, една „игра на жаба“ и магнетофонни записи с музика. Саланният управител щял да има грижата да събере предложенията, които може би щели да се направят, а офицерите оставали, раз-би-ра-се, на разположение на пътниците.

— Някои от дамите се чувствуват вече доста зле — каза Клаудия, разчупвайки неловкото мълчание, последвало речта. — Има ли лекар на кораба?

Офицерът вярваше, че лекарят в най-скоро време ще поднесе своите почитания на здрави и болни. Медрано, който изчакваше момента, го изпревари.

— Много добре, благодаря ви много — рече той. — Остават две неща, които бихме искали да изясним. Първото е дали дойдохте по собствено желание, или защото един от тези господа настоятелно изиска присъствието на някой от офицерите. Второто е много просто. Защо не може да се ходи на кърмата?

— Точно това! — извика Пелуса, който беше добил зеленикав тен на лицето, но юнашки се бореше с морската болест.

— Господа — каза офицерът, — това посещение трябваше да се осъществи по-рано, но бе невъзможна поради същите причини, които ни принуждават да… преустановим временно връзката с кърмата. Забележете, че там има малко за гледане — добави той бързо. — Екипажът, товара… Тук ще ви бъде много удобно.

— А какви са тези причини? — попита Медрано.

— Съжалявам, но заповедите…

— Заповеди? Ние не сме във война — каза Лопес. — Не плаваме, дебнени от подводници, нито пък вие пренасяте атомно оръжие или нещо подобно. Или може би пренасяте?

— О, не. Що за хрумване? — рече офицерът.

— Знае ли аржентинското правителство, че сме били натоварени при тези условия? — продължи Лопес, като вътрешно се смееше на въпроса си.

— В същност преговорите се проведоха в последния момент и техническата страна остана изключително за наша сметка. Маджента Стар — добави той със сдържана гордост — има традиции в доброто си отношение към пътниците.

Медрано знаеше, че разговорът ще започне да се върти в кръг и да си настъпва опашката.

— Как се казва капитанът? — попита той.

— Смит — отвърна офицерът. — Капитан Смит.

— Също като мен — каза Лопес и Раул и Медрано се изсмяха. Но офицерът разбра, че го опровергават и смръщи вежди.

— Преди се казваше Ловат — каза Раул. — А, още нещо: мога ли да изпратя телеграма в Буенос Айрес?

Офицерът се замисли, преди да отговори. За съжаление безжичната инсталация на „Малкълм“ не приемала частни поръчки. Когато спрели в Пунта Аренас пощата… Но начинът, по който свърши изречението, създаваше впечатлението, че едва ли не тогава Раул вече няма да има нужда да телеграфира на никого.

— Това са временни обстоятелства — добави офицерът, като с жест ги прикани да симпатизират на споменатите обстоятелства.

— Вижте — каза Лопес, все по-раздразнен. — Ние тук сме група хора, които нямат никакъв интерес да развалят едно хубаво пътуване. За мен лично са нетърпими методите, които използува вашият капитан или който и да е там. Защо не ни се казва причината, поради която сме затворени — да, напразно приемате този оскърбен вид — в носовата част на кораба?

— И още нещо — рече Лусио. — Къде ще ни карате след Пунта Аренас? А и защо въобще Пунта Аренас?

— Отиваме в Япония. Много приятно пътешествие в Тихия океан.

— Майко мила, в Япония! — каза Пелуса, зашеметен. — Значи не отиваме в Копакабана?

— Да оставим маршрута за после — намеси се Раул. — Искам да знам защо не може да ходим на кърмата, защо трябва като плъх да търся проход да се сблъсквам с вашите моряци, които не ми позволяват да мина.

— Господа, господа… — гледайки наоколо, офицерът като че ли търсеше някого, който да не се е присъединил към надигащия се бунт. — Разберете, че нашето становище…

— Веднъж завинаги, каква е причината? — рече сухо Медрано.

След моментно мълчание, когато ясно се чу как някой изпусна една лъжичка в бара, слабите рамене на офицера се вдигнаха с явно униние.

— В същност, господа, аз бих предпочел да мълча, понеже вие започвате едно напълно заслужено развлекателно пътешествие. Все още не е късно… Да, виждам. Е, добре, много просто: имаме два случая на тифус сред екипажа.

Пръв реагира Медрано, и то с такава хладна ярост, че изненада всички. Но той едва бе започнал да говори на офицера, че сега вече не са времената на кръвопусканията и каденето, когато онзи вдигна ръце, с жест на уморена досада.

— Извинете ме, зле се изразих. Трябваше да кажа, че става дума за тифус 224. Вероятно не сте съвсем в течение, а в това именно се състои и нашето затруднение. Малко се знае за 224. Лекарят е запознат с най-модерното лечение и го прилага, но смята, че за сега е необходима нещо като санитарна бариера.

— Я кажете, моля ви се — избухна Паула. — Как успяхме да отплуваме снощи от Буенос Айрес? Още ли не бяхте разбрали за вашия двеста и не знам колко си?

— Били сте разбрали, и още как — каза Лопес. — Веднага стана ясно, че не ни пускат на кърмата.

— Е, тогава? Как санитарните власти в пристанището са ви пуснали да излезете? А и как са ви пуснали да влезете впрочем?

Офицерът погледна към тавана. Изглеждаше все поуморен.

— Не ме принуждавайте да казвам повече от това, което ми позволяват заповедите, господа. Това положение е само временно и аз не се съмнявам, че само след няколко дни болните ще са преминали… заразната фаза. За сега…

— За сега — поде Лопес — с пълно право може да предположим, че сме в ръцете на банда мошеници… Да, да, точно това, което чухте. Приели сте в последния момент една добра сделка, премълчавайки това, което става на борда. Вашият капитан Смит е сигурно истински търговец на роби и може да му го предадете от мое име.

Офицерът отстъпи крачка назад, с мъка преглътна.

— Капитан Смит — каза той — е един от двамата болни. По-тежко болният.

Той излезе, преди някой да е намерил думи да възрази.

Вкопчен с две ръце в перилата, Атилио се върна на палубата и се хвърли на шезлонга, поставен до тези на Нелчето, майка й и доня Росита, които охкаха на смени. Морската болест ги нападаше в различна форма, понеже, както вече доня Росита беше обяснила на госпожа Трехо, също така болна, тя имала суха морска болест, докато Нелчето и майка й само повръщали.

— Казвах им аз да не пият толкова много сода, сега стомахът им се е размекнал. Зле ви е, нали? Веднага си личи, горката. Добре че аз със сухата болест почти не повръщам, по-скоро е нещо като разстройство. Нелчето, горкото, вижте го само как страда. Аз първия ден ям само сухи неща, така всичко си остава вътре. Спомням си, когато отидохме в „Ла Дорита“ с моторницата, аз бях единствената, дето почти не повръщах, като си идвахме обратно. Останалите, горките… Ох, погледнете доня Пепа, колко й е зле.

Въоръжен с кофи и стърготини, един от финландските моряци се грижеше за чистота на пострадалата палуба. С полугневно, полуотчаяно стенание Пелуса стискаше лицето си с ръце.

— Не че ми е лошо от морската болест — каза той на Нелчето, което го гледаше все още с искрица съзнание в очите. — Сигурно ми е станало тежко от сладоледите, още повече че си напъхах два един след друг в търбуха… Ти как си?

— Зле, Атилио, много зле… Погледни майка, горката. Не може ли да я прегледа лекарят?

— Какъв ти лекар, майко мила — въздъхна Пелуса. — Ако ти кажа само какви са новините… По-добре хич да не ти казвам, ще вземе пак да те хване разстройство.

— Ама какво става, Атилио? Кажи на мен. Защо така се люлее този кораб?

— Приливите — рече Пелуса. — Плешивият ни обясняваше всичко за морето. Олеле, как се накланя, виж, виж, като че тая вода ще се метне отгоре ни… Искаш ли да ти донеса парфюм за кърпичката?

— Не, ле, но кажи ми какво става.

— Какво да става — каза Пелуса, борейки се с някаква странна топка за пинг-понг, която се изкачваше в гърлото му. — Имаме бубонна чума, те това става.

XXV

След тишината, нарушена от смеха на Паула и от обърканите или яростни думи, които не бяха насочени конкретно към никого, Раул реши да помоли Медрано, Лопес и Лусио да го придружат за малко до кабината му. Фелипе, който предусещаше коняк и разговор по мъжки, забеляза, че Раул не му направи никакъв знак да се включи и той. Изчака още миг — не му се вярваше, но Раул пръв излезе от салона. Неспособен дума да продума — чувствуваше се, сякаш изведнъж панталоните му са паднали в присъствието на всички, той остана сам с Паула, Клаудия и Хорхе, които приказваха, че ще отидат на палубата. Преди те да успеят да направят каквато и да било забележка, той изхвръкна навън и изтича да се скрие в кабината си, където за щастие баща му го нямаше. Огорчението и объркването му бяха толкова големи, че за момент остана подпрян на вратата, потърквайки очи. „Но какво си въобразява тоя? — успя да помисли той. — Но какво си мисли тоя?“ Нямаше съмнение, че срещата се прави, за да се обсъди планът за действие, а него го изключваха. Запали цигара и веднага я хвърли. Запали друга, стана му гадно и я стъпка. Толкоз приказки, толкоз приятелство, а пък сега… Но когато заслизаха по трапа и Раул го попита дали да предупреди останалите, веднага се съгласи да не го правят, сякаш му харесваше да се впуснат заедно в приключението. А после — разговорът в празната кабина и защо, по дяволите, му беше заговорил на „ти“, след като накрая го изхвърля като мръсно коте и отива да се затвори с другите. Защо му беше казал, че сега имал приятел, защо му беше обещал лула… Той усети, че се задушава, престана да вижда частта от леглото, която гледаше, и на нейно място остана една смътна въртележка на черти и лепкави линии, които бликаха от очите и се спускаха надолу по лицето му. Побеснял, той прекара двете си ръце по бузите, влезе в банята и потопи глава в пълния със студена вода умивалник. После отиде да седне в долния край на кревата, където госпожа Трехо беше оставила няколко носни кърпи и една чиста пижама. Взе една кърпа и втренчена я загледа, като шепнеше безразборно обиди и оплаквания. Смесена с озлоблението му, малко по малко се зараждаше една самопожертвователна история, в която той ги спасяваше всичките, не знаеше от какво, но ги спасяваше и със забит в сърцето нож падаше в краката на Паула и Раул, чуваше думите им на скръб и разкаяние, Раул взимаше ръката му и отчаяно я стискаше, Паула го целуваше по челото… Нещастници такива, ще го целуват по челото и ще го молят за прошка, но той ще мълчи, както мълчат боговете, и ще умре, както умират истинските мъже, изречение, прочетено някъде, което много го беше впечатлило на времето. Но преди да умре, както умират истинските мъже, той ще им даде възможност да поприказват на тия фукльовци. За сега най-пълно презрение, ледено безразличие. Добър ден, добър вечер и толкова. Ще дойдат да го търсят те, да му доверят тревогите си и тогава ще настъпи часът на разплатата. А, така ли смятате вие? Аз не съм съгласен. Имам си собствено мнение, но това си е моя работа. Не, защо трябва да го казвам. Да не би вие да ми се доверявахте досега, макар че аз пръв открих прохода долу. Човек прави каквото може, за да помогне, и ето резултата. Ами ако ни се беше случило нещо там долу? Смейте се колкото си искате, аз не смятам да си мръдна пръста за никого. Тогава те естествено ще продължат разузнаването за своя сметка, а пък това беше почти единственото забавно нещо на тоя свински кораб. Макар че и той, по дяволите, и той може, от своя страна, да се заеме с разузнаване. Помисли за двамата моряци от камерата вдясно, за татуировката. Онзи, който се казваше Орф, изглеждаше по-достъпен и ако го намереше сам… Той се видя как излиза на кърмата, пръв открива палубата на юта и люковете. Да, обаче тая пък чума, свръхзаразна, а никой на кораба не е ваксиниран. Нож в сърцето или чума двеста и не знам колко си, в края на краищата… Той притвори очи, за да усети на челото си докосването на Паулината ръка. „Горкичкият, горкичкият“, шепнеше Паула, като го галеше. Фелипе се отпусна и накрая се озова излегнат в леглото, с лице към стената. Горкичкият, толкова, смел. Аз съм, Фелипе, аз съм — Раул. Защо направи това? Толкова много кръв, горкичкият. Не, съвсем не страдам. Не раните ме болят, Раул. А Паула ще каже: „Не говорете, горкичкият ми, почакайте да ви свалим ризата“; той ще е с плътно затворени очи, както сега, и все пак ще вижда как Паула и Раул плачат, надвесени над него, ще усеща ръцете им така, както сега усеща собствената си ръка сладостно да си проправя път по дрехите му.

— Бъди нашият ангел — каза Раул, — иди и стане Флорънс Найтингейл[1] за тези бедни, измъчени от морска болест госпожи, а освен това и твоето лице е доста позеленяло.

— Лъжа — рече Паула. — Не виждам защо ме изхвърляте от кабината ми.

— Защото — обясни Раул — трябва да проведем военен съвет. Иди като добра мравчица и раздай драмамин на нуждаещите се. Влезте, приятели, и се настанете където успеете, като започнете от леглата.

Лопес влезе последен, след като видя Паула да се отдалечава с шишенцето таблетки в ръка, което Раул й беше връчил като всесилен аргумент. В кабината вече ухаеше на Паула, той го усети веднага, щом като затвори вратата; над тютюневия дим и лекия мирис на дърво долавяше ухание на одеколон, на мокри коси, може би на грим. Спомни си, когато беше видял Паула излегната на леглото в дъното и вместо да седне там, до настанилия се вече Лусио, той остана прав до вратата и кръстоса ръце на гърдите си.

Медрано й Раул хвалеха електрическата инсталация на кабините, ултрамодерните принадлежности, доставени от Маджента Стар. Но щом като вратата се затвори и всички го погледнаха с известно любопитство, Раул изостави безгрижната поза и отвори шкафа, за да извади ламаринената кутия. Сложи я на масата, седна в едно от креслата и забарабани с пръсти по капака на кутията.

— Смятам — каза той, — че през деня твърде много разисквахме положението, в което се намираме. Така или иначе не съм запознат в подробности с вашата гледна точка и смятам, че би трябвало да използуваме факта, че сме заедно и сами. Понеже ми е дадена думата, както казват в камарите, ще започна с моето собствено мнение. Известно ви е, че малкият Трехо и аз имахме много поучителен разговор с двама от обитателите на дълбините. В резултат на този разговор или по-точно от атмосферата по време на разговора, както и от назидателната беседа, която току-що изтърпяхме от офицера, оставам с впечатлението, че към доста явната подигравка се прибавя нещо по-сериозно. С една дума не мисля, че става дума за подигравка, а че ние сме жертва на един вид измама. Няма нищо общо с обикновената измама, разбира се; това е нещо по-… метафизическо, ако ми позволите тази неприлична дума.

— Защо неприлична дума? — рече Медрано. — Ето, появи се интелигентът от Буенос Айрес, наплашен от големите думи.

— Дайте да се разберем — каза Лопес. — Защо метафизическо?

— Защото, ако съм схванал накъде бие нашият приятел Коста, непосредствените причини за тази карантина, истински или не, крият нещо друго, което ни убягва, именно защото е от характер по-… всъщност именно въпросната дума.

Лусио ги гледаше изненадан и в един момент се запита дали не са се наговорили да го будалкат. Дразнеше го, че няма ни най-малка представа какво искат да кажат те, затова в крайна сметка се изкашля и прие умно-съсредоточен вид.

Лопес, който бе забелязал израза му, вдигна любезно ръка.

— Да подготвим едно планче на урока, както бихме казали доктор Рестели и аз в нашата славна учителска стая. Предлагам да поставим под ключ разпалените въображения и да подходим към въпроса пряко, по най-положителен начин. В този смисъл се присъединявам към казаното за подигравката и възможната измама, защото се съмнявам речта на офицера да е убедила някого. Смятам, че загадката, така да се каже, си остава на дневен ред, както и в началото.

— Е, да, стои и въпросът за тифуса — рече Лусио.

— Вие вярвате ли в това?

— Защо не?

— На мен ми звучи фалшиво открай-докрай — каза Лопес, — макар че не бих могъл да обясня защо. Колкото и нередовно да е тръгването ни от Буенос Айрес, „Малкълм“ беше хвърлил котва на северния кей и е трудно човек да повярва, че кораб, на който има два случая от тази толкова опасна болест, може да заблуди по такъв начин пристанищните власти.

— Да, това е тема за разискване — поде Медрано. — Смятам, че ще е от полза за психическото ни равновесие, ако за сега я оставим настрана. Съжалявам, че съм така скептичен, но смятам, че въпросните власти вчера в шест следобед са били заплетени в голяма каша и че са се измъкнали по възможно най-добрия начин, т.е. без скрупули нито заобикалки. Знам, че това не обяснява предния етап, влизането на „Малкълм“ в пристанището с подобна чума на борда. Но и в този случай може да се помисли за някаква тъмна афера.

— Болестта може да се е появила, след като са пуснали котва на пристана — каза Лусио. — Тия латентни случаи, нали така.

— Да, възможно е. И Маджента Стар не е искала да изпусне сделката, предложена й в последния момент. Защо пък не? Но така не стигаме до никъде. Да започнем от това, че вече сме на кораба и далеч от брега. Какво ще правим?

— Въпросът обаче трябва предварително да се раздели на две — каза Лопес. — Трябва ли да правим нещо? В такъв случай да се споразумеем.

— Нали офицерът обясни за тифуса — поде Лусио, донякъде смутен. — Може би за нас е по-изгодно да си стоим кротко, поне няколко дни. Пътуването ще бъде толкова дълго… Не е ли чудесно, че ни водят в Япония?

— Офицерът — каза Раул — може да е излъгал.

— Как така излъгал! Тогава… няма ли тифус?

— На мен, драги, историята с тифуса ми звучи като виц. Също като Лопес, не мога да изтъкна никаква причина. I feel it in my bones[2], както казваме ние, англичаните.

— Съгласен съм и с двама ви — каза Медрано. — Може би има някой болен от другата страна, но това не обяснява поведението на капитана (освен ако той действително е един от болните) и на офицерите. Сякаш откакто сме се качили на кораба те се питат как да ни водят за носа и са изгубили цялото това време в разправии. Ако от началото се бяха държали любезно, ние почти нямаше да се усъмним.

— Да, сега тук се намесва честолюбието — поде Лопес. — Сърдим се заради тази липса на любезност и може би прекаляваме. Така или иначе, не крия, освен личното ми отношение, има нещо в целия този замисъл на затворените врати, което дразни. Все едно че това не е истинско пътуване.

Лусио, все по-изненадан от тези реакции, които съвсем не му бяха близки, наведе одобрително глава. Ако ще го взимат толкова на сериозно, тогава всичко отива на кино. Развлекателно пътуване, ама че работа… Защо са така докачливи? Една врата повече, една по-малко… Когато направят на палубата басейна и организират игри и забавления, какво значение ще има кърмата? На някои кораби изобщо не може да се ходи на кърмата (или на носа), но хората не нервничат поради тази причина.

— Ако знаехме, че това наистина е загадка — каза Лопес, присядайки в края на леглото на Раул, — но може да става дума и за инат, нелюбезност или просто капитанът да ни смята за товар със строго определено място на кораба. Именно това започва да ми действува като ритник там, където сами си представяте.

— А ако стигнем до заключението, че става дума именно за такова нещо — попита Раул, — какво трябва да направим?

— Да си пробием път — рече сухо Медрано.

— Аха. Добре, имаме вече едно мнение, което аз подкрепям. Виждам, че Лопес също и че вие…

— Аз също, разбира се — изрече бързо Лусио. — Но първо трябва да сме сигурни, че не са ни затворили отсам просто от каприз.

— Най-добрата система е да настояваме за телеграфиране в Буенос Айрес. Обяснението на офицера ми се стори нелепо, защото всяко радиотелеграфно съоръжение служи именно за това. Да настояваме и от резултата ще се разбере истината за намеренията на… на липидите.

Лопес и Медрано прихнаха да се смеят.

— Да уточним понятията си — каза Медрано. — Хорхе счита, че липидите са моряците на кърмата. Офицерите, както го чух да казва на масата, са глицидите. Господа, ние трябва да се опълчим именно срещу глицидите.

— Смърт на глицидите — рече Лопес. — Като си помисля, че прекарах сутринта в разговор на тема пиратски романи… И така, да предположим, че те откажат да изпратят нашето послание до Буенос Айрес, което е повече от сигурно, ако не са играли чисто и се страхуват да не им пропадне сделката. В такъв случай не виждам каква може да бъде следващата ни стъпка.

— Аз обаче виждам — намеси се Медрано. — Виждам го доста ясно. Ще трябва да им разбием някоя врата и да се поразходим от другата страна.

— Но ако стане лошо… — каза Лусио. — Известно е, че на корабите законите са по-различни, има друга… дисциплина. Нищо не разбирам от това, но ми се струва, че човек не може да превишава правата си, без да го обмисли добре.

— Колкото до превишаване на правата, демонстрацията от страна на глицидите ми се струва доста красноречива — каза Раул. — Ако утре на капитан Смит му хрумне (същевременно му дойде на ум сложна игра на думи, в която се намесваше принцеса Поцаонтас, а оттам и нахалството) да изкараме пътуването по каютите си, той ще се чувствува едва ли не в правото си.

— Това се казва да говориш като Спартак — заяви Лопес. — Ако им подадеш пръст, налапват ти ръката — така би се изразил нашият приятел Пресути, за чието осезаемо отсъствие съжалявам при тези обстоятелства.

— Малко остана да накарам и него да дойде — каза Раул, — но той наистина е толкова тъп, че размислих. По-късно може да му представим резюме от заключенията и да го зачислим сред бойците на изкупителната кауза. Той е чудесно момче и глицидите и липидите му се отразяват като настъпване по мазола.

— Накратко — рече Медрано, — доколкото разбирам, първо, общо взето, сме на мнение, че историята с тифуса не е убедителна, и второ, трябва да настояваме за сриване стените на потисничеството и за възможността да гледаме кораба откъдето си искаме.

— Именно. Метод — телеграма в столицата. Вероятен резултат — отказ. Следващо действие — събаряне на някоя врата.

— Всичко изглежда доста просто — каза Лопес, — освен това с вратата. Това с вратата никак няма да им се хареса.

— Разбира се, че няма да им се хареса — рече Лусио. — Може да ни върнат обратно в Буенос Айрес, а би било жалко, струва ми се.

— Така е, признавам — каза Медрано, който гледаше Лусио с някаква дразнеща симпатия. — Да се озовем отново на „Перу“ и „Авенида“ вдругиден сутринта би било по-скоро смешно. Но по някаква случайност, приятелю, на „Перу“ и „Авенида“ няма огнеупорни врати.

Раул направи гримаса, прекара ръка по челото си, сякаш за да отпъди мисъл, която му досаждаше, но тъй като другите бяха замълчали, той не можеше да не проговори.

— Както виждате, това още повече потвърждава впечатлението ми от преди малко. С изключение на Лусио, чието желание да види гейшите и да чуе как звучи както ми се струва съвършено оправдано, останалите с радост бихме предпочели да пожертвуваме Империята на изгряващото слънце заради едно кафене в Буенос Айрес с широко отворени към улицата врати. Съизмерими ли са тези две неща? Фактически не. Ни най-малко, Лусио е прав, като казва да си стоим мирно, понеже възнаграждението за тази пасивност ще бъде много високо, гарнирано с кимона и Фуджияма. And yet, and yet[3]…

— Да, думичката от преди малко — рече Медрано.

— Именно думичката. Въпросът не е във вратите, драги Лусио, нито в глицидите. Кърмата вероятно ще се окаже някакво отвратително място, вмирисано на катран и бали с вълна. Оттам ще се вижда същото, което гледаме и от носа: морето, отново и отново морето. And yet…

— В крайна сметка — каза Медрано, — изглежда, има мнозинство. Вие също ли? Добре, тогава има единодушие. Остава да решим дали ще говорим за това с останалите. За сега, като изключим Рестели и Пресути, струва ми се, по-добре е да действуваме за наша сметка. Както се казва при подобни обстоятелства, няма защо да тревожим жените и децата.

— Вероятно няма и да има никаква причина за тревога — поде Лопес. — Но бих искал да знам как ще успеем да си проправим път, ако се стигне до такова положение.

— А, много просто — каза Раул. — Щом като обичате да играете на пирати, заповядайте.

Той вдигна капака на кутията. Вътре имаше два револвера калибър тридесет и осем и един автоматичен пистолет калибър тридесет и две, плюс пет кутии куршуми, произведени в Ротердам.

[1] Английска милосърдна сестра (1820–1910), през Кримската война организирала служба за подпомагане на ранените. — Б.пр. ↑

[2] Чувствам го отвътре (англ.). — Б.пр. ↑

[3] И все пак (англ.). — Б.пр. ↑

XXVI

— Hasdala — каза един от моряците, като нарами без видимо усилие една огромна дъска. Другият моряк одобри средно сухо: „Sal“ и сложи един гвоздей в края на дъската. Клетката за басейна беше почти готова и конструкцията, колкото проста, толкова и солидна, се издигаше насред палубата. Докато един от моряците заковаваше последната подпорна дъска, другият разгъна вътре един гумиран брезент и започна да го прикрепя по краищата посредством каишки с катарами.

— И на това му казват басейн — оплака се Пелуса. — Я скивайте това чудо, като че ли ще се киснат прасета в него. Кво ще кажете, а, дон Персио?

— Ненавиждам къпането на открито — каза Персио, — особено когато има вероятност да глътнеш чужд пърхут.

— Да, но е приятно, кво пък. Никога ли не сте ходил на басейна в „Спортиво Баракас“? Дезинфекцират го и има олимпийски размери.

— Олимпийски размери? Какво е то?

— Ами… размери като за олимпийските игри, какво може да е? Олимпийски размери, има го по всички вестници. Обаче я погледнете само тази конструкция, дъски и вътре едно чергило, нищо повече. Емилио, дето ходи в Европа преди две години, разказваше, че в трета класа на неговия кораб имало басейн, целият в зелен мрамор. Ако знаех, нямаше да дойда, честна дума.

Персио гледаше океана. Брегът се беше изгубил от погледите и „Малкълм“ плаваше по едно изведнъж успокоило се море с металносин цвят, който изглеждаше почти черен по краищата на вълните. Само две чайки следваха кораба, застинали упорито над мачтата.

— Какви ненаситни животни са чайките — каза Пелуса. — Способни са и пирони да гълтат. Харесва ми как като видят някоя риба, се спускат да пикират. Гордата, здравата я клъвват… Мислите ли, че в това пътуване ще видим някое стадо делфини?

— Делфини? Да, вероятно.

— Емилио разправяше, че от неговия кораб непрекъснато се виждали цели стада делфини и ония, летящите риби. А пък ние…

— Не се отчайвайте — му каза Персио сърдечно. — Пътуването едва започва, а и първия ден, с морската болест, новостите… Но после ще ви хареса.

— На мен и без това ми харесва. Човек научава разни неща, не мислите ли? Както в казармата… И там, при оня кучешки живот, дето го карахме, манджата от казана и упражненията… Спомням си, веднъж ми дадоха ядене, в него най-хубавото беше една муха… Но в крайна сметка се научаваш да си шиеш копчетата и да не се гнусиш от никакви боклуци в храната. И това ще е нещо такова, не ви ли се струва?

— Предполагам — съгласи се Персио, който с интерес следеше маневрата на финландците за свързване на един маркуч с басейна. Възхитително зелена вода започна да се събира в дъното на брезента, така поне възвестяваше Хорхе, яхнал дъските в очакване на момента, удобен за скок. Съвзели се малко от морската болест, госпожите се приближиха да огледат обекта и да заемат стратегически позиции за когато започнат да се събират къпещите се. Не се наложи дълго да чакат Паула, която слезе бавно по трапа, за да могат всички подробно и цялостно да разгледат червените й бикини. След нея идваше Фелипе със зелени бански гащета и хавлиена кърпа на рамо. Предшествувани от Хорхе, който с викове оповестяваше чудесната температура на водата, те влязоха в басейна и поджапаха малко — дотолкова, доколкото позволяваха скромните му размери. Паула показа на Хорхе как да сяда на дъното, като си запуши носа, а Фелипе, все още навъсен, но неспособен да устои на удоволствието от водата и виковете, се покатери на ръба на клетката, за да се хвърли оттам, придружен от плашливите викове на госпожите. След малко към тях се присъединиха Нелчето и Пелуса, макар последният да продължаваше с презрителните си забележки. Прилежно напъхана в един цял бански, по който се образуваха странни сини и морави ромбове, Нелчето попита Фелипе дали Беба няма да се къпе, а Фелипе отговори, че сестра му все още се намира под влияние на един от своите пристъпи, поради което би било странно да дойде.

— Пристъпи ли има? — попита смаяно Нелчето.

— Романтични пристъпи — каза Фелипе, бърчейки нос. — Луда е, горката.

— Ох, изплашихте ме! Толкова е симпатична сестричката ви, горката.

— Ще имате възможност да я опознаете. Какво ще кажете за пътуването? — попита Фелипе Пелуса. — Кой ли череп го е организирал? Ако го открия, ще му кажа две думи, честна дума.

— На мен ли го казвате — рече Пелуса, стараейки се да прикрие, че се секне с пръсти. — Ама че басейн, майко мила. Не сме повече от трима-четирима, а вече сме натъпкани като в консерва. Ела, Нели, да те науча да плуваш под водата. Ама не се страхувай де, ти пък, ела да те науча, така ще бъдеш като Естер Уилямс.

Финландците бяха поставили една хоризонтална дъска в единия край на клетката и Паула седна да се пече на слънце. Фелипе се гмурна още веднъж, изпръхтя както беше виждал да правят по състезанията, и се покатери при нея.

— Вашият… Раул няма ли да се къпе?

— Моят… Знам ли — каза присмехулно Паула. — Сигурно още съзаклятничих новите си приятели, благодарение на което умирисаха кабината на черен тютюн. Вие не бяхте, струва ми се.

Фелипе я погледна накриво. Не, не е бил, следобед обичал да си поляга да чете. А, и какво чете? Ами сега четял един брой на „Селексионес“. Така ли, отлично четиво за учащ се младеж. Да, не е лошо, там са най-известните произведения в резюме.

— В резюме — каза Паула, загледана в морето. — Да, разбира се, така е по-удобно.

— Е, да — съгласи се Фелипе, все по-убеден, че нещо не е в ред. — В съвременния живот човек няма време да чете дълги романи.

— Но вас в същност не ви интересуват много-много книгите — каза Паула, отказала се от шегата, като го погледна с явна симпатия. Имаше нещо във Фелипе, прекалено млад беше, а и всичко в него беше прекалено — и хубост, и глупост, и нелепост. Само когато мълчеше, той постигаше известно равновесие, лицето му приемаше възрастта си, ръцете му с изгризани нокти висяха където и да е, съвсем безразлични. Но заговореше ли, опиташе ли се да лъже (а на шестнадесет години да говориш, означава да лъжеш), чарът изчезваше и не оставаше нищо друго, освен недодялан опит за важничене, също затрогващ, но досаден, мътно огледало, в което Паула виждаше ученическите си години, първите си опити за освобождение и обидния край на толкова много неща, които трябваше да бъдат красиви. Жал й беше за Фелипе, искаше й се да го погали по главата и да му каже нещо, което да му възвърне сигурността. Той обясняваше сега, че обичал да чете, но учението… Как така? Не се ли чете, когато се учи? Да, разбира се, чете се, но само учебници или записки. А не истинска книга, като роман на Съмърсет Моъм или Ерико Верисимо[1]. Но виж, той не бил като някои момчета от гимназията, дето вече ходели с очила от толкова много четене. Преди всичко животът. Животът ли? Какъв живот? Ами животът — да излизаш, да виждаш разни неща, да пътуваш както сега, да се запознаваш с хора… Преподавателят Пералта винаги им казвал, че единственото важно нещо е опитът.

— Аха, опитът — рече Паула. — Разбира се, че си има значение. А преподавателят Лопес, и той ли ви говори за опита?

— Ами, къде ти. Макар че, ако искаше… Личи си, че е страхотен, но не е от тия, дето се правят на важни. С Лопес много се забавляваме. Трябва да се учи, вярно, но когато е доволен от момчетата, той е в състояние половин час да изкара в приказки за неделните мачове.

— Сериозно? — възкликна Паула.

— Ама разбира се. Лопес е срахотен. Не се дуе като Пералта.

— Кой би помислил — каза Паула.

— Наистина, повярвайте ми. Вие си представяхте, че е като Черния котарак, така ли?

— Черния котарак?

— Е, Колосаната яка.

— А, другият преподавател.

— Да, Сумели[2].

— Не, не съм си представяла — отвърна Паула.

— А, добре — продължи Фелипе. — Къде ще ги сравняваш! Лопес е окей, всички момчета са на едно мнение. Даже и аз уча понякога при него, честна дума. Иска ми се да се сприятелим, но естествено…

— Тук ще имате възможност — каза Паула. — Има няколко души, с които си струва човек да общува. Медрано например.

— Разбира се, но той е по-различен от Лопес. А също и вашият… Раул, искам да кажа — той наведе глава и една капка вода се търкулна по носа му. — Всички са симпатични — продължи той смутено, — макар че естествено са много по-големи. Даже Раул, колкото и да е млад.

— Не го смятайте за чак толкова млад — каза Паула. — На моменти ужасно се състарява, понеже прекалено много знае и е уморен от това, което вашият преподавател Пералта нарича опит. Друг път е почти прекалено млад и прави най-съвършените глупости — тя видя смущение в очите на Фелипе и млъкна: „Още малко и от мен ще излезе сводница — помисли си тя развеселено. — Сами да си играят хорото. Горката Нели, прилича на актриса от нямото кино, а на годеника банският му костюм отвсякъде виси… Защо ли не се бръснат под мишниците тия двамата?“

Сякаш това беше възможно най-естественото нещо на света, Медрано се наведе над кутията, избра си револвер и го прибра в задния джоб на панталона си, след като се увери, че е зареден и барабанът превърта с лекота. Лопес щеше да направи същото, но помисли за Лусио и се спря по средата. Лусио протегна ръка и я отдръпна, поклащайки глава.

— Все по-малко разбирам — рече той. — За какво ни е това?

— Съвсем не е задължително — каза Лопес, приключвайки с угризенията. Той взе втория револвер и предложи пистолета на Раул, който го гледаше с развеселена усмивка.

— Аз съм кроен по старата кройка — рече Лопес. — Никога не са ми харесвали автоматичните оръжия, има нещо измамническо в тях. Сигурно от ковбойските филми си обичам револвера. Моето време е от преди гангстерите. Помните ли, Уилям С. Харт?… Странно, днес е ден на възпоминания. Първо пиратите, а сега ковбоите. Ще задържа тази кутия патрони, ако нямате нищо напротив.

Паула почука два пъти и влезе, като мило ги прикани да си тръгват, защото искала да си облече банския костюм. Тя някак учудено погледна ламаринената кутия, която Раул току-що бе затворил, но не каза нищо. Те излязоха в коридора, Лопес и Медрано отидоха в кабините си, за да приберат оръжието; и двамата се чувствуваха някак смешни с тези издути джобове, да не говорим за кутиите с патрони. Раул им предложи да се срещнат половин час по-късно в бара и отново се вмъкна в кабината. Паула, която пееше в банята, чу как той отваря едно чекмедже на гардероба.

— Какво означава този арсенал?

— А, значи си разбрала, че не са marrons glaces[3] — каза Раул.

— Тази кутия не си я донесъл ти на кораба, доколкото ми е известно.

— Не, това е плячка. От една за сега по-скоро студена война.

— И вие имате намерение да ставате лоши?

— Но не, без да изчерпим преди това дипломатическите средства, скъпа моя. Макар че не е необходимо да ти го казвам, ще ти бъда благодарен, ако не споменаваш за тази военна подготовка пред дамите и децата. Вероятно всичко ще свърши по смешен начин и ще запазим оръжията като спомен от „Малкълм“. За сега сме твърде склонни да опознаем кърмата, с добро или по който и да било друг начин.

— Mon triste coeur bave a la poupe, mon coeur courvert de caporal[4] — монотонно изрече Паула, появявайки се отново по бикини. Раул подсвирна от възхищение.

— Човек би помислил, че за пръв път ме виждаш облечена за плаж — каза Паула, като се разглеждаше в огледалото на гардероба. — Ти няма ли да се преоблечеш?

— После, сега трябва да започнем военните действия срещу глицидите. Какви стройни крака си си донесла за това пътуване.

— Казаха ми го вече. Ако мога да ти послужа за модел, разрешавам ти да ме рисуваш колкото си искаш. Но предполагам, че вече си избрал други.

— Моля те, остави настрана змийската си отрова — каза Раул. — Още ли не ти е подействувал йодът? Поне мен остави на мира, Паула.

— Добре, sweet prince[5]. До скоро виждане — тя отвори вратата и се обърна. — Не правете глупости — добави. — Никак не ме е грижа, но единствено вие тримата сте поносими на кораба. Ако нещо ви повредят… Разрешаваш ли ми да ти стана бойна кръстница?

— Разбира се, стига да ми изпращаш колети с шоколад и списания. Казах ли ти, че си прекрасна с този бански костюм? Да, казах ти. Ще вдигнеш кръвното на двамата финландци или поне на един от моите приятели.

— Така и така говорим за змийска отрова — каза Паула. Тя отново влезе в кабината. — Я ми кажи, ти повярва ли на историята с тифуса? Не, предполагам. Но ако не вярваме на това, още по-лошо, защото такъв случай нищо не се разбира.

— Прилича на онова, което си мислех аз, когато ме избиваше на атеизъм като малък — рече Раул. — Трудностите започнаха именно от този момент. Предполагам, че историята с тифуса крие някаква гнусна сделка… може би карат свине в Пунта Аренас или бандонеони в Токио — неща, много неприятни за гледане, както е известно. Имам цяла серия от подобни хипотези, коя от коя по-зловещи.

— Ами ако няма нищо на кърмата? Ако това е просто своеволие на капитан Смит?

— Всички сме мислили и за това, мила. Аз например, когато откраднах тази кутия. Повтарям ти, ще бъде много по-зле, ако на кърмата не става нищо. Голямата ми надежда е да намеря там рота лилипути, товар кашкавал „Лимбургер“ или просто палуба, превзета от плъховете.

— Сигурно е от йода — каза Паула, докато затваряше вратата.

Жертвувайки без милост надеждите на господин Трехо и на доктор Рестели, които разчитаха на него, за да съживи един залинял разговор, Медрано се приближи до Клаудия; тя предпочиташе бара и кафето пред игрите на палубата. Той си поръча бира и накратко й предаде онова, което те току-що бяха решили, без да споменава за ламаринената кутия. Трудно му беше да говори сериозно — непрекъснато му се струваше, че разказва измислица, нещо, което се докосва до действителността, без да ангажира разказвача или слушателя. Докато посочваше причините, които ги подтикваха в желанието им да си проправят път нататък, той се чувствуваше почти солидарен с онези от другата страна, все едно че, застанал на върха на някаква мачта, той можеше да обхване играта в нейната цялост.

— Смешно е, ако се помисли малко. Би трябвало да оставим да ни води Хорхе — така нещата ще се извършват съгласно неговите представи, вероятно много по-близки до действителността от нашите.

— Кой знае — каза Клаудия. — Хорхе също си дава сметка, че става нещо странно. Каза ми го преди малко. „Намираме се в зоологическа градина, но посетителите не сме ние“, нещо такова. Разбрах го много добре, защото през цялото време имам същото впечатление, и все пак, добре ли правим, като се бунтуваме? Не говоря така от страх, по-скоро се опасявам да не съборим някой параван, от който може би зависи декорът на пиесата.

— Пиеса… Да, може би. Аз го виждам по-скоро като някаква много особена игра с онези от другата страна. На обед те бяха на ход, а сега са включили часовника, чакат ние да действуваме. Играят белите и…

— Връщаме се към понятието игра. Предполагам, че е част от сегашното схващане за живота, без илюзии и без трансцендентност. Човек се примирява с това да бъде офицер или добър топ, да се движи по диагонала или да прави рокада, за да се спаси царят. В крайна сметка „Малкълм“ не ми се струва особено различен от Буенос Айрес, поне от моя живот в Буенос Айрес. Все по-функционален и по-пластмасов. Все повече домакински електроуреди в кухнята и повече книги в библиотеката.

— За да бъде като „Малкълм“, в дома ви би трябвало да има и капка тайнственост.

— Има я, казва се Хорхе. Какво по-тайнствено от едно настояще без никакво настояще, чисто бъдеще. Нещо предварително загубено, което аз водя, подпомагам и насърчавам, като че ли ще бъде завинаги мое. Като си помисля, че някаква хлапачка ще ми го отнеме след някоя и друга година, хлапачка, която сега чете приключенията на Иносито или се учи да бродира кръстчета.

— Не го казвате с болка, струва ми се.

— Не, болката е прекалено осезаема, прекалено настояща и действителна, за да се приложи към това. Аз гледам на Хорхе от двойна плоскост, днешната, когато той ме прави много щастлива, и другата, някъде далеч във времето, където една старица е седнала на един диван насред празната къща.

Медрано мълчаливо поклати глава. Денем се забелязваха тънките бръчици, които вече ограждаха очите на Клаудия, но умореният израз на лицето й не беше изкуствен, както у момичето на Раул Коста, а караше човек да мисли за равносметка, за достойно заплатена цена, за лека пепел. Харесваше му плътният глас на Клаудия, начинът, по който тя казваше „аз“, без патос, а същевременно с отзвук, който го караше да желае повтарянето на думата, да я очаква, предвкусвайки удоволствието.

— Прекалено трезва — рече той. — Това струва много скъпо. Колко жени изживяват настоящето си, без да мислят, че един ден ще изгубят децата си. Децата си и още толкова други неща, като мен и като всички. Те трупат край шахматната дъска повалените пешки и коне, но да живееш, означава да държиш погледа си впит във фигурите, които продължават играта.

— Да, и да си изградиш несигурно спокойствие, почти винаги с полуфабрикати. Изкуството например или пътешествията… Хубавото е, че и с това може да се достигне изключително щастие, един вид илюзорно окончателно настаняване в съществованието, което удовлетворява и радва много необикновени хора. Но аз… Не знам, с мен става така сега, през последните години. Чувствувам се по-малко доволна, когато съм доволна, боли ме от радостта, а бог ми е свидетел, че умея да се радвам.

— Истината е, че с мен такова нещо не се е случвало — каза Медрано замислен, — но ми се струва, че мога да го разбера. То е малко като капката сабур в меда. За сега, ако някога съм подозирал какъв е вкусът на сабура, то ми е послужило само за да подсили сладостта.

— Персио е способен да намекне, че на друго ниво медът може да бъде една от най-горчивите форми на сабура. Но без да прескачаме в хиперпространството, както той обича да казва с такова наслаждение, мисля, че безпокойството ми в последно време… О, това не е нито интересно, нито метафизическо безпокойство; то е нещо като много лек сигнал… Чувствувах се неоснователно трескава, малко чужда на самата мен, и то без видими причини. Именно липсата на причини ме тревожи, вместо да ме успокоява, защото, знаете ли, имам един вид вяра в инстинкта си.

— И това пътуване е защита от безпокойството, така ли?

— Всъщност защита е много тържествена дума. Не съм чак толкова застрашена и за щастие смятам, че съм твърде далеч от обичайната съдба на аржентинките, станали веднъж майки. Не съм се примирила с организирането на това, което наричат дом, и вероятно нося твърде голяма част от вината за разрушаването на моя. Мъжът ми никога не пожела да разбере как може да не се въодушевявам от новия модел хладилник или от почивката в Мар дел Плата. Не трябваше да се омъжвам, това е всичко, но имаше други причини да го направя, между които родителите ми, доверчивата им вяра в мен… Те вече са мъртви, свободна съм да покажа истинското си лице.

— Но вие не създавате впечатление на онова, което наричат еманципирана жена — каза Медрано. — Нито дори на бунтовничка, в буржоазния смисъл на думата. Нито пък, слава богу, на аристократка от Мендоса или членка на Клуба на майките. Странно, не успявам да ви класифицирам и ми се струва, че дори не съжалявам за това. Класическата майка и съпруга…

— Да, знам, мъжете отстъпват ужасени пред прекалено класическите жени — рече Клаудия. — Но това е винаги така, преди да се оженят за тях.

— Ако под класически се разбира обедът в дванадесет и четвърт, пепелта в пепелника и събота вечер в Гран Рекс[6], смятам, че еднакво ужасено бих се отказал и преди, и след брака, което впрочем прави последния невъзможен. Не смятайте, че се придържам към бохемския стил или нещо подобно. И аз си имам специално пиронче за закачване на връзките. То е нещо по-дълбоко, подозрението, че една… класическа жена е погубена и като жена. Майката на Гракхите е известна със синовете си, не заради самата себе си; историята би била още по-тъжна от това, което е, ако всичките й героини се набираха сред този род жени. Не, вие ме обърквате, защото обладавате спокойствие и равновесие, които не съответствуват на това, което ми казахте. За щастие, повярвайте ми, защото това равновесие се изразява с най-съвършена монотонност, особено по време на едно развлекателно пътуване до Япония.

— О, Япония. С какъв скептичен вид го казвате.

— Не вярвам и вие да сте много сигурна, че ще стигнем дотам. Кажете ми истината, ако това отговаря на добрия тон в този час: Защо тръгнахте с „Малкълм“?

Клаудия погледна ръцете си и се замисли.

— Неотдавна един човек говори с мен — рече тя. — Много отчаян човек, който не вижда в живота си друго, освен една нетрайна отсрочка, която всеки момент може да бъде прекъсната. У него аз създавам впечатление за сила и психическо равновесие, до такава степен, че ми се доверява и ми изповядва цялата си слабост. Не бих желала този човек да научи какво ще ви кажа, защото две слабости, събрани в едно, могат да станат ужасна сила и да породят катастрофи. Знаете ли, аз много приличам на този човек; мисля, че съм стигнала до предел, където и най-осезаемите неща започват да губят смисъл, разводняват се, отстъпват. Мисля… мисля, че все още съм влюбена в Леон.

— А!

— Същевременно знам, че не мога да го търпя, че ме отблъсква самото звучене на гласа му всеки път, когато идва да види Хорхе и играе с него. Може ли да се разбере такова нещо, може ли да се обича човек, чието присъствие е достатъчно, за да превърне минутата в половин час?

— Знам ли аз — каза рязко Медрано. — Моите лични усложнения са много по-прости. Знам ли дали може да се обича някой така.

Клаудия го погледна и извърна очи. Резкият тон, с който й бе проговорил, й беше познат, това беше тонът на мъжете, раздразнени от нюансите, които те не могат да доловят и най-вече да приемат. „Ще ме определи просто като истеричка — помисли тя без жал. — Може би има право, а да оставим настрана, че е смешно да му говоря за тези неща.“ Поиска му цигара, изчака той да й поднесе огън.

— Целият този разговор е твърде ненужен — рече тя. — Когато започнах да чета романи, а това стана в разгара на детството ми, още от началото ми се струваше, че разговорите между хората са почти винаги смешни. По много определена причина, а именно, че най-малкото обстоятелство би ги възпрепятствувало или провалило. Например ако аз бях останала в кабината си или вие бяхте решили да отидете на палубата, вместо да дойдете да пиете бира. Защо да придаваме значение на думи, разменени по най-нелепа случайност?

— Лошото е — каза Медрано, — че това може да се отнесе до всяко човешко действие, дори любовта, която и досега продължава да ми се струва най-сериозното и най-съдбоносното от тях. Да приемем вашата гледна точка, би означавало да опростим съществованието, да го тласнем към чиста игра на абсурда.

— Защо не — рече Клаудия. — Персио би казал, че това, което ние наричаме абсурд, е нашето невежество.

Той стана, като видя да влизат Лопес и Раул, които току-що се бяха срещнали по стълбата. Докато Клаудия започваше да разглежда едно списание, те тримата с известно усилие отклониха желанието за приказки на господин Трехо и доктор Рестели и привикаха бармана в един ъгъл на тезгяха. Лопес се нае да води операциите, а и барманът се оказа по-достъпен, отколкото те предполагаха. Кърмата? Ами, телефонът за сега е прекъснат и салонният управител лично установява връзката с офицерите. Да, салонният управител е ваксиниран и вероятно го подлагат на специална дезинфекция, преди да се върне оттам, а може в същност той да не отива до опасната зона и общуването да става устно, но от известно разстояние. Всичко това той просто така си го представял.

— Освен това — рече неочаквано барманът — от утре бръснаро-фризьорският салон ще бъде на разположение от девет до дванадесет.

— Чудесно, но сега ние искаме да изпратим телеграма в Буенос Айрес.

— Но офицерът каза… Офицерът каза, господа. Как искате аз да…? Отскоро съм на този кораб — прибави плачливо барманът. — Качих се в Сантос преди две седмици.

— Да оставим вашата биография — каза Раул. — Вие просто ни посочете пътя, по който може да се стигне до кърмата, или поне ни отведете до някой офицер.

— Съжалявам много, господа, но заповедите… Аз съм нов тука — той видя израза на Медрано и Лопес, бързо преглътна слюнка. — Най-многото, което мога да направя, е да ви покажа един път, който води дотам, но вратите са затворени и…

— Знам един път, който не води до никъде — рече Раул. — Да видим дали е тоя.

Бършейки ръце (те бяха абсолютно сухи) в една кухненска кърпа със знака на Маджента Стар, барманът напусна без желание тезгяха и ги поведе по трапа. Той спря пред една врата срещу кабината на доктор Рестели и я отвори със секретен ключ. Те видяха много скромна и чиста каюта, в която се открояваха огромна снимка на Виктор Емануил III и карнавална шапка, увиснала на закачалката. Барманът ги покани да влязат с израз на нюфаундлендско куче и незабавно затвори вратата. До койката имаше вратичка, която оставаше почти незабелязана между панелите от кедрово дърво.

— Моята кабина — каза барманът, описвайки полукръг с пихтиестата си ръка. — Салонният управител си има своя откъм левия борд. Действително ли вие…? Да, този е ключът, но аз настоявам, че не би трябвало… Офицерът каза…

— Хайде, отваряйте, приятелю — заповяда Лопес, — и се връщайте да дадете бира на жадните старци. Струва ми се, не е необходимо да им говорите за това.

— О, не, аз нищо няма да кажа.

Ключът се завъртя два пъти и вратичката се разтвори към една стълба. „По много начини се слиза тук в преизподнята — помисли Раул. — Дано само и оттук да се стига до някой татуиран гигант, Харон със змии по ръцете…“ Той тръгна след другите по мрачен коридор. „Горкият Фелипе, сигурно сега хапе юмруци. Но той е прекалено малък за това…“ Знаеше, че лъже, че само една сладка порочност го караше да отнеме на Фелипе радостта от приключението. „Ще му поверим някоя задача за компенсация“, помисли той, малко разкаян.

Те спряха, стигнали до един завой на коридора. Имаше три врати, една от които открехната. Медрано широко я отвори и те видяха натрупани празни каси, дъски и кангали. От склада не можеше да се продължи наникъде. Раул изведнъж си даде сметка, че Лусио не се беше присъединил към тях в бара.

Едната от другите две врати беше затворена, а втората водеше към друг, по-добре осветен коридор. На стените висяха три брадви с боядисани в червено дръжки и коридорът свършваше с врата, на която се четеше: GED ОТТАМА, а с по-ситни букви: П. Пикфорд. Те влязоха в доста голяма каюта, пълна с метални шкафове и трикраки столчета. Един мъж изненадано се изправи, като ги видя да влизат, и отстъпи крачка назад. Лопес му заговори на испански без никакъв резултат. Опита на френски. Раул с въздишка му отправи един въпрос на английски.

— А, пътници — рече човекът, облечен в светлосив панталон и червена риза с къси ръкави. — Но оттук не може да продължите.

— Прощавайте, че така нахълтахме — каза Раул. — Търсим кабината на радиста. Въпросът е спешен.

— Не се отива оттук. Трябва… — той бързо погледна към вратата от лявата си страна. Медрано стигна там секунда преди него. С ръце в джобовете, той дружелюбно му се усмихна.

— Sorry[7] — каза той. — Сам виждате, че трябва да минем. Все едно че не сте ни видели.

Дишайки тежко, човекът отстъпи, като едва не се сблъска с Лопес. Те минаха през вратата и бързо я затвориха. Сега започваше да става интересно.

„Малкълм“, изглежда, се състоеше главно от коридори, а това пораждаше у Лопес известно чувство за клаустрофобия. Вече стигаха до един първи завой, без да са видели врата, когато чуха сигнал, може би алармен. Той звуча в продължение на пет секунди, като почти го оглуши.

— Ще става, каквото ще става — рече Лопес, все по-възбуден. — Да видим дали сега няма да наводнят коридорите тия проклети финландци.

След завоя намериха открехната врата и Раул не можа да не помисли, че дисциплината на кораба явно куца. Докато Лопес отваряше на тласъци, чуха гневно мяукане. Едно бяло коте се оттегли обидено и започна да ближе лапата си. Каютата беше празна, но изобилието от врати стигаше тук до три, две затворени и още една, която се отвори трудно. Раул, който беше изостанал, за да погали котето, което се оказа котка, долови миризма на затворено, на помия. „Но тук не сме много на дълбоко — помисли той. — Сигурно на нивото на палубата на бака или само малко по-ниско.“ Сините очи на бялата котка го следяха с куха настойчивост и Раул се наведе, за да я погали още веднъж, преди да последва другите. От разстояние той чу звънеца. Медрано и Лопес го чакаха в един склад, където бяха натрупани кутии бисквити с английски и немски имена.

— Не бих искал да греша — каза Раул, — но ми се струва, че сме се върнали почти до отправната точка. Зад тази врата… — той видя, че има резе и го издърпа. — Точно така е, за съжаление.

Това беше едната от двете затворени врати, които те бяха видели в дъното на коридора, като влизаха. Миризмата на затворено и полумракът неприятно ги притискаха. Нито един от тримата нямаше желание да се връща да търси оня с червената риза.

— Всъщност липсва ни само среща с минотавъра — рече Раул.

Той опита другата затворена врата, погледна третата, която отново би ги отвела до склада с празни каси. В далечината чуха мяукането на бялата котка. Свивайки рамене, те продължиха пътя си в търсене на вратата, белязана с GED ОТТАМА.

Човекът не се беше помръднал оттам; но, изглежда, беше имал прекалено много време да се подготви за нова среща.

— Sorry, оттам не се стига до капитанския мостик. Кабината на радиста е горе.

— Забележително съобщение — каза Раул, неговият по-свободен английски му отреждаше водачеството на този етап. — А как се стига до радиокабината?

— Отгоре, върви се по коридора до… А, вярно, вратите са затворени.

— Вие не можете ли да ни заведете през друго място? Искаме да говорим с някой офицер, след като капитанът е болен.

Човекът погледна изненадано Раул. „Сега ще каже, че не знае капитанът да е болен“, помисли Медрано и му се прииска да се върне в бара да изпие един коняк. Но човекът се задоволи с едно унило свиване на устни. — Заповядано ми е да поема този сектор — рече той. — Ако съм нужен горе, ще ме уведомят. Не мога да ви придружа, съжалявам много.

— Не искате ли да отворите вратите, макар и да не дойдете с нас?

— Но, господине, нямам ключове. Моят сектор е този, нали вече ви казах.

Раул се посъветва с приятелите си. И на тримата таванът им се струваше по-нисък и миризмата на затворено — по-тягостна. Като поздравиха с едно кимване мъжа с червената риза, те тръгнаха мълчаливо обратно и не проговориха, докато не се върнаха в бара и не поръчаха напитки. Прекрасно слънце навлизаше през люковете, отразено в бляскавата синева на океана. Наслаждавайки се на първата глътка, Медрано съжали, че е изгубил цялото това време в дълбините на кораба. „Правя се на Йона[8] като някой глупак, та накрая пак да ставам за смях“, помисли той. Искаше му се да поприказва с Клаудия, да излезе на палубата, да се изтегне в леглото, да чете и да пуши. „Наистина, защо ли взимаме това толкова сериозно?“ Лопес и Раул гледаха навън, и двамата имаха вид на хора, появили се на повърхността след продължително гмуркане в кладенец, в кино, в книга, която не можеш да оставиш чак до края.

[1] Ерико Лопес Верисимо — съвременен бразилски романист. — Б.пр. ↑

[2] Игра на думи. Фамилното име Рестели има един корес с глагола restar — изваждам, а Сумели със sumar — събирам. — Б.пр. ↑

[3] Захаросани кестени (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Тъжното ми сърце точи лиги по кърмата, тъжното ми сърце, облечено в шинела (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Мой принце (англ.). — Б.пр. ↑

[6] Киносалон в Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

[7] Съжалявам (англ.). — Б.пр. ↑

[8] Библейски пророк, прекарал три дни в търбуха на един кит. — Б.пр. ↑

XXVII

Надвечер слънцето стана червено и подухна хладен ветрец, който подплаши къпещите се и предизвика разпръсването на госпожите, общо взето, поокопитили се доста след морската болест. Господин Трехо и доктор Рестели бяха обсъдили подробно положението на кораба и бяха стигнали до заключението, че нещата се развиват твърде добре, стига тифусът да не премине очертанията на кърмата. Дон Гало споделяше това мнение, а може би оптимизмът му бе повлиян от факта, че тримата приятели — защото те вече се чувствуваха доста близки — бяха занесли столовете си в най-предната част на носа, където въздухът, който дишаха, не можеше да бъде заразен. По едно време, когато господин Трехо отиде до кабината си да вземе едни слънчеви очила, той намери там Фелипе да се къпе, преди отново да се вмъкне в дънките си. Подозирайки, че би могъл да узнае нещо за странното поведение на по-младите (тъй като не му бе убягнал съзаклятническият им вид в бара и организираното им излизане), той любезно го разпита и почти веднага научи за експедицията им в дълбините на кораба. Прекалено хитър, за да прибягва до забрани и други родителски декрети, той остави сина си пред огледалото и се върна на носа, за да уведоми своите приятели. Поради тази причина Лопес, приближил се до тях половин час по-късно с отегчен вид, бе посрещнат по-скоро предпазливо, като му се обърна внимание, че на един кораб, както и навсякъде другаде, принципите на демократическото допитване трябва да са в сила всеки миг, макар разгорещеността на младите да може да се извини и т.н. Загледан в съвършената линия на хоризонта, Лопес изслуша, без да мигне, сладникаво-киселата проповед на доктора Рестели, когото той прекалено много ценеше, за да не го прати ipso facto[1] по дяволите. Отговори, че са се ограничили с разузнавателни разходки, тъй като положението съвсем не се беше изяснило с посещението и обясненията на офицера, и макар да не са постигнали никакъв успех, провалът ги подтиквал да считат все така подозрителна грубо скалъпената история с епидемията.

Тук дон Гало се наежи като петел на арена, на какъвто извънредно много приличаше в редица случаи, и заяви, че само в най-необузданото въображение може да се породят съмнения относно ясното и безукорно обяснение, дадено от офицера. От своя страна, той бързал да отбележи, че ако Лопес и неговите приятели продължавали да пречат на работата на капитана и да предизвикват открита недисциплинираност на кораба, последиците не можели да не се окажат досадни за всички и поради тази причина той предварително изказвал несъгласието си. Подобно беше и мнението на господин Трехо, но понеже съвсем не беше близък с Лопес (а и не можеше да прикрие неприятното усещане, че е натрапник на кораба), то той се ограничи със забележката, че всички трябва да бъдат единни като добри приятели и да се съвещават помежду си, преди да взимат решение, което би могло да засяга положението на останалите.

— Вижте — рече Лопес, — в същност ние нищо не изяснихме, а освен това ужасно се отегчихме и изпуснахме между другото едно къпане в басейна. Казвам ви го, ако това може да ви послужи за утеха — добави той със смях.

Нелепо му се струваше да влиза в пререкание със старците, а освен това свечеряването и залязващото слънце приканваха към тишина. Той пристъпи и остана надвесен над самия вълнорез, загледан в играта на пяната, оцветена в червено и виолетово. Вечерта беше изключително спокойна, бризът сякаш плуваше около „Малкълм“ и едва го докосваше. Много надалече, откъм левия борд, се виждаше струя дим. Лопес си спомни с безразличие за дома си — къщата на сестра му и зет му, където той имаше отделен апартамент; по това време Рут вероятно прибираше на покритата веранда плетените столове, които изкарваха следобед в градината, Гомара разговаряше за политика с колегата си Карпио, който защищаваше някакъв смътен комунизъм, изпъстрен със стихове от китайски автори, преведени на английски и оттам на испански от издателство „Лаутаро“, а децата на Рут меланхолично се подчиняваха на заповедта да отиват да се къпят. Всичко това беше вчера, всичко това ставаше там, малко отвъд този сребрист и пурпурен хоризонт. „Изглежда вече като друг свят“, помисли той, но една седмица по-късно спомените вероятно ще съберат сили, когато настоящето престане вече да бъде новост. От петнадесет години живееше в дома на Рут, от десет години беше учител. Петнадесет, десет години, а сега един ден в морето, една червенокоса глава (но в същност червенокосата глава нямаше нищо общо) бяха достатъчни този важен вече етап от живота му, тази дълга третина от живота му да се разнищят и да се превърнат в кадър от някакъв сън. Може би Паула е в бара, но също така може и да е в кабината си с Раул, в часа, когато е така прекрасно да се любиш, докато навън се спуска здрачът. Да се любиш в кораб, който леко се полюшва, в кабина, където всеки предмет, всеки мирис и всяка светлина са знак за отдалеченост, за съвършена свобода. Защото те сигурно се любят, той няма да вземе да вярва на тези двусмислени приказки на тази своего рода декларация за независимост. Човек не тръгва на път с такава жена, за да беседва върху безсмъртието на рака. Нека да се надсмива любезно ще я остави малко да се пошегува и после…

„Ямайка Джон — помисли той, малко ядосан. — Няма да съм аз тоя, който ще играе Кристофър Даун заради теб моето момиче.“ Какво ли ще е да пъхнеш ръка в тези червени коси, да усетиш как се плъзгат като кръв.

Прекалено много мисля за кръв — си каза той, загледан в хоризонта, все по-червен и по-червен. — Сенакериб Еден, разбира се. Но ако все пак е в бара? А той тук си губи времето… Обърна се, тръгна бързо към трапа. Беба Трехо, седнала на третото стъпало, се дръпна настрана, за да го пусне да мине.

— Хубава вечер — рече Лопес, който все още не знаеше какво да мисли за нея. — Не ви ли хваща морска болест?

— Морска болест, аз? — възнегодува Беба. — Дори не съм взимала хапчета. Мен никога не ме хваща морска болест.

— Само така — каза Лопес, който не знаеше каква да прибави на тази тема.

Беба очакваше друго и най-вече Лопес да остане да поговори малко с нея. Видя го как се отдалечава, след като й махна за поздрав, и тя му се изплези, когато се убеди, че вече не може да я види. Глупак, но е по-симпатичен от Медрано. От всичките неин любимец беше Раул, но досега Фелипе и другите го обсебваха, това беше просто скандално. Прилича малко на Уилям Холдън, не, по-скоро на Жерар Филип. Не, и на Жерар Филип не. Толкова изискан, с тези необичайни ризи и с лулата. Тази жена не заслужава мъж като него.

Тази жена беше в бара и пиеше на тезгяха джин физ.

— Как вървят експедициите? Приготвихте ли черното знаме и мачетите за абордаж?

— За какво ни са? — каза Лопес. — По-скоро ще ни потрябват ацетиленови горелки, за да пробием огнеупорните врати, и речник на шест езика, за да се разберем с глицидите. Не ви ли разказа Раул?

— Не съм го виждала. Разкажете ми вие.

Лопес й разказа, като използува случая, за да се надсмее тънко над себе си, а не подмина и другите двама. Говори й също за благоразумното поведение на старците и двамата ги похвалиха с по една усмивка. Барманът правеше чудесен джин физ, а и не се мяркаше никой — само Атилио си пиеше бира и четеше „Ла Канча“. Какво е правила Паула цял следобед? Какво ли, къпала се е в един неописуем басейн, гледала е хоризонта и е чела Франсоаз Саган. Лопес забеляза, че тя носи една тетрадка със зелени корици. Да, понякога нахвърля или пише нещо. Какво нещо? Е, например стихове.

— Не го признавайте така, сякаш е достойно за порицание — каза Лопес нетърпеливо. — Какво става с аржентинските поети, те все гледат да се крият? Имам двама приятели поети, единият от тях много добър, и двамата правят като вас: една тетрадчица в джоба, а видът им като у герой на Греъм Грийн, преследван от Скотланд Ярд.

— О, никой вече не се интересува от това — рече Паула. — Пишем за себе си и за една толкова незначителна група приятели, че няма ни най-малка статистическа стойност. Нали знаете, че сега значението на нещата трябва да се измерва статистически. С таблици и тем подобни.

— Не е вярно — отвърна Лопес. — И ако някой поет възприеме тази позиция, първа ще пострада поезията му.

— Но и без това никой не я чете, Ямайка Джон. Приятелите изпълняват дълга си, естествено, и се случва едно стихотворение да се отрази на читателя като призив или призвание. Това е вече достатъчно, за да продължиш нататък. А що се отнася до вас, не се чувствувайте задължен да ми искате моите писания. Може би някой ден ще ви ги дам по собствена инициатива. Не ви ли се струва по-добре?

— Да — каза Лопес, — стига този ден да дойде.

— Ще зависи малко и от двама ни. За сега съм настроена по-скоро оптимистично, но знаем ли ние какво ще ни донесе утрешния ден, както би казала госпожа Трехо. Видяхте ли й физиономията на госпожа Трехо?

— Трогателна е, горката — каза Лопес, който нямаше никакво желание да говори за госпожа Трехо. — Много прилича на рисунките на Медрано, не нашия приятел, а онзи с рисуваните истории. Току-що размених няколко думи с подрастващата й дъщеря, която освидетелствува идването на нощта на трапа при носа. Това момиче ще има да скучае тук.

— Тук и където и да било другаде. Не ме карайте да си спомням за петнадесетата си година, за сверките в огледалото, за… толкова много любопитство, фалшива информация и не по-малко фалшиви чудовища и наслади. Харесвате ли романите на Росамонд Леман?

— Да, понякога — каза Лопес. — Повече харесвам вас, обичам да ви слушам как говорите и да гледам тези ваши очи. Не се смейте, очите са тук и няма връщане. Цял следобед мислих за цвета на косите ви, дори когато вървяхме из проклетите коридори. Как изглеждат когато са мокри?

— Ами като трески от сапунено дърво или нарязано на ивици цвекло. Нещо такова, но по-скоро неприятно. Наистина ли ме харесвате, Ямайка Джон? Не се доверявайте на първото впечатление. Попитайте Раул, който ме познава добре. Имам лоша слава сред тези, които ме познават, излиза, че съм нещо като la belle dame sans merci[2]. Най-обикновено преувеличение, в същност ми наврежда излишъкът от милост към самата мен и към другите. Пускам по една монета във всяка протегната ръка и излиза, че в крайна сметка това било лошо. Не се плашете, не смятам да ви разказвам живота си. Днес вече прекалено се доверявах на красивата, красивата и толкова добра Клаудия. Харесва ми Клаудия, Ямайка Джон. Кажете ми, че ви харесва Клаудия.

— Харесва ми Клаудия — каза Ямайка Джон. — Тя има чудесен одеколон и очарователно момченце, и всичко е наред, а и този джин физ… Да пием още по един — добави той, като постави ръката си върху нейната, а тя не я отмести.

— Можеше да кажеш едно моля — изрече Беба. — Вече стъпи с тези мръсни гуменки върху полата ми.

Фелипе изсвири два такта от някакво мамбо и скочи на палубата. Беше седял прекалено дълго на слънце край басейна и усещаше трескави тръпки по раменете и гърба, лицето му гореше. Но всичко това също беше част от пътуването и свежият здрачен въздух го изпълни с наслада. Като се изключат старците при носа, палубата беше празна. Прикривайки се до един вентилатор, той запали цигара и погледна лукаво към Беба, неподвижна и унила на стълбата. Направи няколко крачки, подпря се на фалшборда; морето приличаше… Морето като голямо развълнувано огледало, и педеругата Фрейлич рецитира ли, рецитира под одобрителната усмивка на даскалката по литература. Ама че мухльо е тоя Фрейлич. Но най-добрият в класа, педал такъв. „Аз, госпожо, ще подам аз, госпожо, да, госпожо, да ви донеса ли цветните тебешири, госпожо?“ И учителите, много ясно, са луди по тоя подмазвач, отличен по всичко. Добре поне, че мъжете не се хващаха толкова лесно, не един го беше взел на мерник, но той все едно си изкарваше отличен, по цяла нощ учи, с едни сенки под очите… Но сенките едва ли са от учене. Дурути му беше разказвал, че Фрейлич ходел из центъра с някакъв страшен тип, дето сигурно го бие парата. Срещнал го един следобед в някаква сладкарница на Санта Фе и Фрейлич се изчервил и се направил на луд… Сигурно другият е мъжкарят, сигурно. Той беше научил как стават тия работи вечерта на фестивала на трети курс, когато бяха представили една пиеса и той играеше ролята на мъжа. Алфиери се беше приближил в антракта да му каже: „Я погледни Виана каква е хубавица.“ Виана беше един от трети „В“ и от Фрейлич по-голям педераст, от тия, дето през междучасията се оставят да ги мачкат, да ги ритат и се кълчат предоволни, правят гримаси, а същевременно са добри, това си е самата истина, щедри са и винаги носят по нещо в джобовете си, американски цигари и игли за вратовръзки. Този път Виана играеше ролята на едно момиче, облечено в зелено, и го бяха гримирали по невероятен начин. Как ли се е наслаждавал, когато са го гримирали, един-два пъти се беше престрашил да дойде на училище с остатъци от туш по миглите и тогава падна голям майтап, гласове във фалцет и прегръдки, примесени с пощипване и ритници. Но онази вечер Виана беше щастлив и Алфиери го гледаше и повтаряше: „Погледни я каква е хубавица, цяла София Лорен“. Бива си го и тоя Алфиери, такъв строг, съвсем като надзирател на пети курс, но изведнъж, разсееш ли се — ръката му е вече на гърба ти и казва с прикритата си усмивчица и с особения си маниер: „Харесват ли ти мацките, а, малкия?“, и чака отговора с притворени очи, сякаш отсъствува. А когато Виана погледна през софита, търсейки припряно някого, Алфиери му каза: „Обърни внимание, сега ще видиш защо е толкова неспокойна“; изведнъж се появи някакъв дребен тип, облечен със сив костюм и готин шлифер, с копринено шалче и златни пръстени, а Виана го очакваше усмихнат, сложил ръка на кръста, съвсем като София Лорен, докато Алфиери, прилепен до Фелипе, шепнеше: „Този е фабрикант на пиана, малкия. Представяш ли си какъв живот му осигурява? На теб не ти ли се иска да те бие парата и да те водят с кола в Тигре или в Мар дел Плата?“ Фелипе не отговори, погълнат от гледката; Виана и фабрикантът на пиана оживено разговаряха и той като че ли го упрекваше за нещо, тогава Виана си понадигна полата и се загледа в белите си обувки — все едно че сам на себе си се възхищаваше. „Ако искаш, някоя вечер ще излезем заедно — каза Алфиери в същия този момент. — Ще идем да се повеселим, ще те запозная с жени — сигурно имаш нужда… освен ако ти харесват мъжете, не знам“ — и гласът увисна сред ударите с чук на сценичните работници и шума на зрителите. Фелипе се освободи, сякаш без да си дава сметка, от ръката, която леко прихващаше раменете му, каза, че трябвало да се приготвя за следващата картина. Той още си спомняше лекия дъх на тютюн на Алфиери, безразличното му лице с притворени очи, което не се променяше дори в присъствието на директора или на преподавателите. Не можа да му стане ясно какво да мисли за Алфиери, понякога му изглеждаше такъв мъжага, разговаряше на двора с петокурсниците и той се приближаваше незабелязано, за да слуша — Алфиери разправяше, че хванал някаква омъжена жена, описваше я най-подробно, квартирата, където отишли, как тя отначало се страхувала от мъжа си, той бил адвокат, а след това три часа в леглото, това се повтаряше отново и отново, Алфиери се хвалеше с безброй подвизи, че не я оставил да спи нито за миг, че не искал да й направи дете и че взели предпазни мерки, но това винаги било досадно, за някакви бързи промени в тъмнината и за нещо, което пръскало във всички посоки и се лепвало на вратата или на стената с пляскане, и за вида на стаята вечерта, и за разправията с камериера… На Фелипе му убягваше смисълът на някои неща, но такива работи не се питат, един ден се научават и толкоз. За щастие Ордонео не беше от тия, дето мълчат, и непрекъснато им предоставяше разяснителни подробности, имаше книги, които той не би се осмелил да купи, а още по-малко да скрие в къщи, при тая Беба, която се навира като въшка там, където не й е работа, и му рови в чекмеджетата. Ядосваше го малко това, че Алфиери не беше първият, който го подкачаше. На педераст ли им приличаше, какво? Имаше много тъмни работи в тази история. Алфиери например също нямаше вид… Не можеше да се сравни с Фрейлич или с Виана, които безвъзвратно го даваха на заден ход; два-три пъти, когато го беше виждал в междучасията да се приближава до някое момче от втори или трети курс и да повтаря същите движения, както с него, все бяха мъжки момченца, но представителни като него, ловяха окото. Значи, на Алфиери му харесваха такива, а не курвета като Виана или Фрейлич. С удивление си спомняше и за деня, когато те се бяха качили заедно в автобуса, Алфиери плати за двамата, макар да се беше направил, че не го вижда на опашката, и когато се настаниха на задната седалка, по пътя за Ретиро, той започна най-естествено да му говори за годеницата си, че трябвало да се срещне с нея същия следобед, че годеницата му била учителка, че щели да се оженят, като си намерят жилище. Всичко това казано с тих глас, почти на ухото на Фелипе, който слушаше полузаинтересован, полунедоверчив, защото Алфиери така или иначе беше надзирател, представител на дирекцията, и след една пауза, когато темата за годеницата изглеждаше изчерпана вече, Алфиери добави с въздишка: „Да, скоро ще се женя, обаче нали знаеш, така ми харесват момченцата…“ и той отново бе почувствувал желание да се отдръпне, да няма нищо общо с Алфиери, макар че в този момент Алфиери му се доверяваше като равен на равен и говорейки за хлапета, нямаше предвид зрелите мъже като Фелипе. Той едва бе успял да го погледне изкосо, усмихвайки се с мъка, сякаш това бе съвсем естествено и е свикнал да говори за подобни неща. С Виана или Фрейлич би било лесно, удряш му един в ребрата и толкоз, но Алфиери е надзирател, човек на повече от тридесет години, освен това и страхотен мъж, който води по хотелите жените на адвокатите.

„Сигурно нещо жлезите им не действуват както трябва“, помисли той, като хвърли цигарата. Надниквайки за миг през вратата на бара, беше видял Паула да разговаря с Лопес и ги беше погледнал завистливо. Чиста работа, батко ти Лопес не губи нито миг за обработване на червенокосата, сега остава да се види как ще реагира Раул. Дано Лопес да му я измъкне, да я отведе в каютата си и да му я върне добре овъргаляна, както жената на адвоката. Всичко се разрешава много просто: хвърляш се в играта, сдушваш мадамата, включваш и хайде в леглото, а другият може да прави каквото си ще, да реагира като мъж или да си търпи рогата. Фелипе се движеше, доволен, в рамките на една схема, където всяко нещо си стоеше добре осветено на мястото. Не като Алфиери, с тия двусмислени думи, с това да не знаеш никога дали тоя тип говори сериозно, или преследва нещо друго… Той видя Раул и доктор Рестели да излизат на палубата и им обърна гръб. Само да не дойде тоя с английската си лула да му играе по нервите. Достатъчно номера му прави днес следобед. Обаче са си намерили майстора, той вече знаеше от баща си за провала на експедицията. Трима здрави и прави мъже, а не са успели да си проправят път до кърмата и да видят какво става там.

Това му хрумна изведнъж, замисли се едва за миг. С два скока се скри зад един кангал, за да не го видят Раул и Рестели. Освен че избягваше да срещне Раул, така се спасяваше и от евентуален диалог с Черния котарак, който вероятно е повече от обиден заради неговата липса на… как го казваше той в час… на вежливост (или беше учтивост? Е, такава някаква глупост). Като ги видя надвесени над борда, той се спусна към трапа. Беба го погледна с огромно съжаление как преминава. „Като че ли си тригодишен — промълви тя. — Тичаш като хлапак. Всички ни ще изложиш.“ Фелипе се обърна от върха на трапа и я нагруби сухо и на място. Пъхна се в кабината си, която беше почти досами прохода между двата коридора, и задебна през една пролука на вратата. Когато се увери, че всичко е спокойно, бързо излезе и опита вратата в прохода. Беше отворена както преди, трапът чакаше. Там Раул за пръв път му беше проговорил на „ти“, невероятно, наистина невероятно. Като затвори вратата, го обгърна тъмнина, много по-плътна, отколкото през деня; странното беше, че сега мястото му се виждаше по-тъмно, а лампата блестеше както преди. Той се поколеба за миг по средата на трапа, заслушан в шумовете отдолу; машините тежко туптяха, идеше миризма като на топена лой, на битум. Оттук бяха тръгнали, разговаряйки за филма с кораба на смъртта, и Раул беше казал, че е от някой си… И след това се беше съгласил, че е жалко, дето Фелипе трябва да търпи семейството си. Много добре помнеше думите му: „Щях да съм по-доволен, ако беше дошъл сам.“ Какво ли пък го интересуваше дали е дошъл сам, или с някого. Вратата отляво беше отворена; другата беше затворена както преди, но отвътре се чуваха удари. Неподвижен пред вратата, Фелипе усети, че нещо се стича по лицето му — той избърса потта с ръкава на ризата. Вкопчи се в нова цигара, бързо я запали. Ще им покаже той на тия тримата тарикати.

[1] Незабавно (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Безмилостно красива(фр.). — Б.пр. ↑

XXVIII

— Миналия месец завърши пети курс в музикалното училище — каза госпожа Трехо. — С отличие. Сега ще продължи като концертираща пианистка.

Доня Росита и доня Пепа заявиха, че това е чудесно, Доня Пепа и тя едно време искала Нелчето да участвува в концерти, но то било жива мъка с това момиче. За вървене, вървяло й, от малка пеела всички танга и други работи и с часове слушала по радиото предаванията за класическа музика. Но дойдело ли време за учене — ни напред, ни назад.

— Повярвайте ми, госпожо, как да не съм й казвала… Жива мъка, повярвайте ми. Ако ви разкажа… Но какво да се прави, учението не й е по вкуса.

— Разбирам, госпожо. Беба обаче прекарва по четири часа дневно на пианото и уверявам ви, това е жертва от моя страна и отстрана на мъжа ми, защото в края на краищата всяко учене уморява, а и къщата е малка. Но наградата идва после, когато дойдат изпитите и детето завърши с отличие. Само да я чуете… Може и да я поканят да свири, мисля, че по време на пътуванията е прието някой музикант да даде концерт. Разбира се, Беба не си носи нотите, но нали знае наизуст Полонезата и Лунната соната, винаги ги свири… Не защото съм й майка, но ги свири с такова чувство.

— Класическото трябва да знаеш да го свириш — каза доня Росита. — Не е като сегашната музика, само шумотевица, тези футуристични работи, дето ги пускат по радиото. Аз веднага му казвам на мъжа ми, казвам му: „Ох, Енсо, махни този боклук, че ме заболява главата.“ Трябва да я забранят според мен.

— Нелчето казва, че сегашната музика не е както едновремешната, Бетховен и всичките тия.

— Същото казва и Беба, а тя може да преценява — каза госпожа Трехо. — Днес има прекалено много футуризъм. Мъжът ми писа два пъти до Държавното радио да подобрят програмите, но нали знаете, има толкова много протежета… Как сте, моето момиче? Изглежда ви е станало по-зле.

Нора се чувствуваше доста добре, но забележката на госпожа Трехо я смути. Влизайки в читалнята, тя изведнъж се бе озовала при дамите и не знаеше как да се обърне и да се върне в бара. Наложи се да седне при тях, усмихвайки се, сякаш е много доволна. Помисли си дали няма нещо на лицето, което… Но не беше възможно да се забелязва.

— Днес следобед бях малко замаяна — рече тя. — Нищо особено, веднага ми мина, щом взех един драмамин. Вие как сте?

Въздишайки, дамите уведомиха, че затишието им позволява да поемат чая с мляко, но че ако отново се развълнува, както по обед… Ах, щастливи са младите като нея, които само мислят за забавления, защото все още не знаят какво нещо е животът. Разбира се, когато, пътуваш с толкова симпатично момче като Лусио, животът ти се вижда в розово. Щастлива е тя, горкичката. Всъщност така е по-добре. Никога не се знае какво ще дойде по-късно, но стига да има здраве…

— Защото вие сигурно сте се оженили съвсем наскоро, нали? — попита госпожа Трехо, гледайки я внимателно.

— Да, госпожо — каза Нора. Тя усещаше, че ще се изчерви и не знаеше какво да направи, за да не се забележи; и трите я гледаха с блудкавите си усмивки, сложили подпухналите си ръце на изпъкналите кореми. „Да, госпожо.“ Реши да се престори, че се е закашляла, закри лицето си с ръце и дамите я попитаха дали не е изстинала, а доня Пепа препоръча разтривки с вапоруб. Нора усещаше като топка в стомаха лъжата и най-вече липсата на смелост да приеме въпроса с открито чело. „Много важно какво мислят, нали после ще се оженим? — беше казвал Лусио толкова пъти. — Това е най-доброто доказателство, че ми имаш пълно доверие, а освен това е против буржоазните предразсъдъци и ние трябва да се борим срещу тях. Но тя не можеше, сега по-малко от всякога. «Да, госпожо, съвсем наскоро.»“

Доня Росита обясняваше, че на нея влагата й се отразявала много зле и ако не било заради работата на мъжа й, сигурно е щяла да му поиска да се махнат от остров Масиел. „Хваща ме нещо като ревматизъм по-цялото тяло — уведомяваше тя госпожа Трехо, която продължаваше да гледа Нора — и никой не може да ме отърве. Какви ли лекари не са ме гледали, идва дори Панталеон — той е известен като знахар, но нищо. От влагата е, знаете ли. Лошо е за костите, получава се нещо като утайка отвътре и си взимай колкото щеш очистително, пий си отвара от чернодробна гъба, никак не влияе…“ Нора видя една пролука в разговора и стана, поглеждайки часовника си с вид на човек, който има среща. Доня Пепа и госпожа Трехо се погледнаха с разбиране и се усмихнаха. Разбираха естествено, как няма да разбират… Вървете, моето момиче, сигурно ви чакат. Госпожа Трехо малко съжаляваше, че Нора си тръгва, защото така или иначе личеше, че тя е от нейната класа, не като тези госпожи, толкова добри, горките, но не като за нейния ранг… Госпожа Трехо смътно започваше да подозира, че няма да има с кого да общува по време на пътуването и беше неспокойна и тревожна. Майката на момченцето само приказваше с мъжете, явно е някаква артистка или писателка, защото не се интересува от наистина женските работи, а през цялото време пуши и приказва за неразбираеми неща с Медрано и Лопес. Другото, червенокосото момиче е неприятно, а освен това е и прекалено младо, за да разбира живота и да може да се говори с него за сериозни неща; да оставим настрана, че мисли само как да се показва с този повече от неморален бански костюм и да флиртува дори с Фелипе, ни повече, ни по-малко. Тя би трябвало да поговори за това с мъжа си, защото има си хас Фелипе да попадне в ръцете на тази изкусителка. Същевременно тя си спомни очите на господин Трехо, когато Паула се бе излегнала на палубата да се пече. Не, това не беше пътуването, за което тя бе мечтала.

Нора отвори вратата на кабината. Не очакваше да намери Лусио — смътно си спомняше, че той беше излязъл на палубата. Видя го седнал на ръба на леглото, загледан във въздуха.

— За какво мислиш?

Лусио не мислеше абсолютно за нищо, но смръщи вежди, сякаш току-що са го измъкнали от най-сериозни размишления. После й се усмихна, направи й знак да отиде да седне до него. Нора въздъхна тъжно. Не, нищо й нямало. Да, била в бара, поприказвала с дамите. Разбира се, от всичко по малко. Устните й не се разтвориха, когато Лусио взе лицето й с две ръце и я целуна.

— Не се ли чувстваш добре, миличко? Сигурно си уморена… — той замълча, страхувайки се да не го разбере тя като намек. Но защо пък не, по дяволите. Разбира се, че това уморява, както всяко друго енергично движение. Той също се чувствуваше малко смазан, но беше убеден, че не се дължи на… Преди да се разсее напълно и да остане без никаква мисъл в главата, той бе прехвърлил в паметта си сцената в каютата на Раул; беше му останал нещо като лош вкус в устата, желание да се случи нещо, което да му позволи отново да се намеси в спора и в някое от положенията, които изведнъж го бяха отхвърлили настрана. Но той бе постъпил добре, глупаво е да си представяш тайнственост и да раздаваш оръжие наляво и надясно. Защо да се разваля пътуването още от самото начало? Целия следобед му се бе искало да поговори насаме с някой от тях, особено с Медрано, когото познаваше малко още от преди и който му се виждаше най-уравновесеният. Да му каже, че могат напълно да разчитат на него, ако нещата тръгнат към лошо (което беше съвсем невероятно, но че не му се струва добре да си търсят белята за кеф. Луди хора, вместо да си направят един хубав покер или поне едно труко[1].

Нора стана с въздишка и взе от несесера си една четка.

— Не, не съм уморена и се чувствувам много добре — каза тя. — Не знам, предполагам, че първия ден от пътуването… Знам ли и аз, все пак е промяна.

— Да, трябва добре да си отспиш тази нощ.

— Разбира се.

Тя започна бавно да реши косата си. Лусио я гледаше. Помисли си „Сега винаги ще я гледам да се реши така.“

— Откъде би могло да се изпрати писмо в Буенос Айрес?

— Не знам, предполагам, че от Пунта Аренас. Мисля, че ще спрем. Значи, ще пишеш у вас?

— Ама разбира се. Представи си, те сигурно са така огорчени… Макар че поръчах да им предадат, че заминавам… Знам ли и аз, майките си представят все разни неща. Най-добре ще е да пиша на Моча, а тя всичко ще обясни на мама.

— Предполагам, ще й кажеш, че си с мен.

— Да — каза Нора. — Така или иначе те го знаят. Аз никога не бих могла да тръгна сама.

— Дяволски ще й хареса това на майка ти.

— Е, в крайна сметка трябва да го узнае. Аз мисля най-вече за татко… Той е толкова чувствителен, не бих искала да страда прекалено много.

— Хайде пак с това страдание — каза Лусио. — Защо трябва да страда, дявол да го вземе? Тръгнала си с мен, ще се оженя за теб и толкоз. Защо веднага трябва да говориш за страдание, като че ли е някаква трагедия?

— Аз само казвам. Татко е толкова добър…

— Досадна ми е тази сантименталност — рече Лусио огорчен. — В крайна сметка все ми се стоварва на главата; аз съм този, който разби покоя на дома ти и отне съня на прословутите ти родители.

— Моля ти се, Лусио — каза Нора. — Не става дума за теб, аз сама избрах да направя това, което направихме.

— Да, но тях не ги интересува тази част от историята.

Аз ще бъда винаги оня Дон Жуан, който им е развалил сладките приказки след храна и партията лото, майка му стара.

Нора не каза нищо. Светлините за миг потрепераха. Лусио отиде да отвори илюминатора и се заразхожда из кабината с ръце на гърба. Най-сетне се приближи до Нора и я целуна по врата.

— Винаги ме караш да говоря глупости. Знам, че всичко ще се оправи, но днес не знам какво става с мен, виждам нещата по един начин… В същност нямахме друг избор, ако искахме да се оженим. Или заминавахме заедно, или майка ти ни сервираше някоя бъркотия. Това е по-добре.

— Така или иначе, можехме да се оженим преди това — промълви Нора едва чуто.

— А защо? Да се оженим преди това? Вчера ли? Защо?

— Аз само казвам.

Лусио въздъхна и отиде отново да седне на кревата.

— Вярно, забравих, че госпожицата е католичка — каза той. — Разбира се, че можехме да се оженим вчера, но би било глупаво. Щяхме да си имаме свидетелство в джоба на сакото ми и толкова. Знаеш, че в църква не смятам да се женя, нито сега, нито после. За граждански брак — винаги на разположение, но хич не ми говори за ония гарвани. И аз мисля за моя старец, макар че е мъртъв. Когато човек е социалист, социалист е и край.

— Добре, Лусио. Никога не съм искала от теб да се женим в църква. Аз само казвах…

— Казваше каквото казват всички. Ужасно ги е страх да не ги оставят, след като легнат с тях. Няма какво да ме гледаш така. Бяхме легнали, нали? Не бяхме прави, струва ми се — той затвори очи, чувствуваше се нещастен, мръсен. — Не ме карай да говоря глупости, миличко. Моля те, помисли, че и аз ти имам доверие и не искам изведнъж то да рухне и да разбера, че и ти си като другите… Говорил съм ти някога за Мария Естер, нали? Не искам да бъдеш като нея, защото тогава…

Нора трябваше да разбира, че тогава той ще я изостави като Мария Естер. Нора го разбра много добре, но не каза нищо. Тя все още виждаше, като усмихната ектоплазма, лицето на госпожа Трехо в бара. И Лусио, който говореше ли, говореше, все по-нервен, но тя започваше да си дава сметка, че това напрежение не иде от казаното току-що, а от по-рано, от нещо друго. Сложи четката в несесера и отиде да седне до него, подпря лице до рамото му, леко се потри. Лусио измърмори нещо, но това беше доволно мърморене. Малко по малко лицата им се доближиха, докато устните се сляха. Лусио дълго милва хълбоците на Нора, която държеше ръцете си в скута и се усмихваше. Той яростно я привлече, плъзна ръка по кръста й, като леко я побутна назад. Тя се съпротивляваше, смеейки се. Видя как лицето на Лусио се появи над нейното, толкова близо, че едва различаваше едно око и носа.

— Глупавичката ми тя. Врабчо.

— Глупчо.

Усещаше как ръката му обхождаше тялото й, пробуждаше я. Помисли с известно удивление, че вече почти не се страхуваше от Лусио. Все още не беше лесно, но вече не се страхуваше. В църквата… Тя се противеше, засрамена, криеше лицето си, но дълбоката ласка носеше със себе си изцелението, изпълваше я с трескаво желание, при което всякаква свенливост отстъпваше. Не е хубаво, не е хубаво. Не, Лусио, не, така не. Тя затвори очи, стенейки.

В същия този момент Хорхе играеше и Персио, е4 след дълги размишления, отвръщаше Ке7. Неумолим, Хорхе изстреля Да1 и Персио можа да отвърне само с Цд5. Тогава белите се спуснаха с Д65, черните трепнаха и се поколебаха („Нептун ме изоставя“, си каза Персио), докато улучиха с в3 и се яви кратка пауза, отбелязана със серия гърлени звуци от страна на Хорхе, който в крайна сметка изстреля Дв4 и погледна лукаво Персио. Когато се получи отговорът Ке5, на Хорхе му остана само да побутне Дс5 и мат в двадесет и пет хода.

— Горкият Персио — каза Хорхе великодушно. — В същност ти оплете конците още в началото и после вече не можа да излезеш от блатото.

— Забележително — рече доктор Рестели, който бе присъствувал прав на партията. — Забележителна защита Нимцович.

Хорхе го погледна изкосо и Персио започна набързо да прибира фигурите. Навън се чуваше приглушеното отекване на гонга.

— Това дете е превъзходен играч — каза доктор Рестели. — От моя страна, в рамките на скромните си възможности, с удоволствие бих играл с вас, господин Персио, когато пожелаете.

— Внимавайте с Персио — предупреди го Хорхе. — Винаги губи, но никога не се знае.

С цигарата в уста, той изведнъж отвори вратата. В първия момент помисли, че и двамата моряци са там, но неясната фигура в дъното се оказа само една провесена на закачалка брезентова мушама. Морякът шкембелия удряше с дървен чук по един каиш. Синята змия на ръката му равномерно се издигаше и спускаше.

Без да прекъсва чукането(за какво ли, по дяволите, чукаше каиша тази мечка?), той наблюдаваше Фелипе, който беше затворил вратата и на свой ред го гледаше, без да си изважда цигарата от устата, с две ръце в джобовете на дънките. Те се оглеждаха известно време така, проучвателно. Змията направи един последен скок, чу се приглушеният удар на чука върху каиша (омекотява го, сигурно за да си направи широк колан, та да му опасва търбуха, няма начин да е друго) и после се спусна и застана неподвижна на ръба на масата.

— Здрасти — рече Фелипе. Пушекът от цигарата му влизаше в очите; той едва успя да я дръпне и кихна. За миг всичко му се видя размазано от сълзите. Мръсна цигара, кога ли щеше да се научи да пуши, без да я вади от устата си.

Морякът продължаваше да го гледа с полуусмивка на дебелите устни. Изглежда, му се струваше забавно, че очите на Фелипе сълзяха от пушека. Той бавно започна да навива каиша; огромните му ръце се движеха като космати паяци. Продължаваше да огъва и завързва каиша с почти женска деликатност.

— Hasdala — каза морякът.

— Здрасти — повтори Фелипе, изгубил първоначалния порив и някак вяло. Пристъпи крачка напред, погледна инструментите върху една работна маса. — Вие винаги ли стоите тук… и вършите тези неща?

— Sa — каза морякът, завързвайки каиша с друг един, по-тънък. — Седни тук, ако искаш.

— Благодаря — отвърна Фелипе, давайки си сметка, че човекът му бе проговорил на много по-сносен испански, отколкото следобеда. — Вие финландци ли сте? — попита той, търсейки да се ориентира.

— Финландци ли? Ами, къде ти финландци. Тук сме от всичко по малко, но финландци няма.

Закрепените на тавана лампи хвърляха сурова светлина върху лицата. Седнал на ръба на една пейка, Фелипе се чувствуваше неудобно и не намираше какво да каже, а морякът все още много старателно завързваше ремъка. След това започна да подрежда разни шила и два чифта клещи. Непрекъснато вдигаше очи и поглеждаше Фелипе, който усещаше как цигарата все повече се скъсява между пръстите му.

— Ти знаеш, че не трябва да идваш насам — каза морякът. — Не правиш добре, като идваш.

— Ами че какво от това? — рече Фелипе. — Като ми е приятно да сляза за малко на приказки… Там е скучно, знаете.

— Възможно е, но ти не биваше да идваш тук. Сега като си дошъл, остани. Орф няма да се върне за известно време и никой нищо няма да разбере.

Още по-добре — каза Фелипе, без да му е много ясно каква опасност има, ако другите разберат нещо. По-уверен в себе си, той придърпа табуретката, докато опря гръб в стената; кръстоса крака и вдъхна дълбоко дим. Започваше да му харесва цялата тая работа и трябваше да продължи.

— Всъщност дойдох да говоря с вас — рече той. Защо ли, по дяволите, другият му говореше на „ти“, а пък той?… — Никак не ми харесват всичките тия ваши потайности.

— О, няма никакви потайности — каза морякът.

— Защо не ни пускат на кърмата тогава?

— Аз имам заповед и я изпълнявам. За какво ти е да ходиш там? Там няма нищо.

— Искам да видя — каза Фелипе.

— Нищо няма да видиш, момче. Стой тук, след като си дошъл. Не може да минеш.

— Оттук не мога ли да мина? А тази врата?

— Ако искаш да преминеш тази врата — каза морякът усмихнат, — ще трябва да ти счупя главата като кокосов орех. А имаш хубава глава, не искам да ти я счупя като кокосов орех.

Говореше бавно, като подбираше думите. Фелипе разбра още от първия миг, че не говори напразно и че е по-добре да си стои на мястото. Същевременно му харесваше държането на този човек, начинът му да се усмихва, докато го заплашваше, че ще му счупи черепа. Извади пакетчето с цигари и му поднесе една.

Морякът поклати глава.

— Тютюн за жени — каза той. — Ще пушиш от моя, тютюн за моряци, тогава ще видиш.

Част от змията се изгуби в един джоб и се върна с торбичка от черен плат и снопче хартия за свиване на цигари. Фелипе направи отрицателен жест, но мъжът откъсна едно листче и му го подаде, докато отделяше друго за себе си.

— Аз ще ти покажа, ще видиш. Ти прави като мен, гледай и прави като мен. Ето, слага се така… — косматите паяци изящно затанцуваха по листчето хартия, изведнъж морякът прекара ръка по устата си, сякаш засвири на хармоника, и в пръстите му се оказа една съвършена цигара.

— Виж колко е лесно. Не, така ще падне. Добре, ти изпуши тази, а аз ще си направя друга за мен.

Когато сложи цигарата в устата си, Фелипе усети влагата на слюнката и малко остана да я изплюе. Морякът го гледаше, непрекъснато го гледаше и се усмихваше. Започна да си свива цигарата и после извади едва огромна почерняла запалка. Гъст, пронизващ дим задави Фелипе, който си придаде израз на одобрение и благодарност.

— По-добре недей гълта много дима — каза морякът. — Малко е силен за теб. Сега ще видиш колко добре върви с ром.

От някаква ламаринена кутия, поставена под масата, той извади една бутилка и три калаени канчета. Синята змия напълни две канчета и подаде едното на Фелипе. Морякът седна до него, на същата пейка, и вдигна канчето.

— Here’s to you[2], момче. Не го пий наведнъж.

— Мм, много е хубав — рече Фелипе. — Сигурно е антилски ром.

— Разбира се. Значи ти харесват моят ром и моят тютюн, така ли? А как се казваш, момче?

— Трехо.

— Трехо, а. Но това не е малко име, а фамилно.

— Разбира се, това е фамилното ми име. Малкото е Фелипе.

— Фелипе. Хубаво. На колко си години, момче?

— На осемнадесет — излъга Фелипе, криейки устата си в канчето. — А вие как се казвате?

— Боб — отвърна морякът. — Може да ми казваш Боб, макар че в действителност името ми е друго, но не ми харесва.

— Кажете ми го все пак. Аз ви казах истинското си име.

— О, и на теб ще ти се види много грозно. Представи си, че се казвам Редклиф или нещо подобно, на теб няма да ти хареса. По-хубаво е Боб, момче.

— Prosit[3] — каза Фелипе и те отново пиха. — М-м приятно е тук.

— Разбира се.

— Има ли много работа на кораба?

— Горе-долу. По-добре ще е да не пиеш повече, момче.

— Защо? — каза Фелипе наежен. — Има си хас, точно сега, когато започва да ми харесва. Но кажете, Боб… Да, тютюнът е страшен, а и ромът… Защо не бива да пия повече?

Морякът му взе канчето и го остави на масата.

— Ти си много симпатичен, момче, но после трябва да се връщаш горе сам, а ако изпиеш всичко това, те ще разберат.

— Но аз мога да пия колкото си искам в бара.

— Хм, при тоя барман, който имате там горе, няма да е много силно това, което ще пиеш — присмя се Боб. — А и майка ти сигурно се навърта наблизо… — той, изглежда, се наслаждаваше, гледайки очите на Фелипе, червенината, покрила изведнъж лицето му. — Хайде, момче, да бъдем приятели. Боб и Фелипе са приятели.

— Добре — рече сърдито Фелипе. — Изчезвам и край. А вратата?

— Забрави за вратата — каза морякът кротко — и не се сърди, Фелипе. Кога ще можеш да дойдеш пак?

— Че за какво да идвам?

— Е, за да пушиш и да пиеш с мен ром, и да си говорим — каза Боб. — В каютата ми, там никой няма да ни пречи. Тук Орф може да дойде всеки момент.

— Къде е вашата каюта? — попита Фелипе, притворил очи.

— Там — каза Боб, сочейки му забранената врата. — Има един коридор, който води до моята кабина, точно преди люка за кърмата.

[1] Вид игра на карти (исп.). — Б.пр. ↑

[2] За твое здраве (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Наздраве (англ.). — Б.пр. ↑

XXIX

Зовът на гонга се промъкна насред изречението на Мигел Анхелс Астуриас[1]; Медрано затвори книгата и се протегна в леглото, като се питаше има ли или няма желание да вечеря. Нощната лампа го приканваше да остане да чете, а освен това му харесваше „Хора от царевица“. В известен смисъл четенето беше начин да се откъсне за малко от новото, което го заобикаляше, да се вмести пак в порядъка на своя апартамент в Буенос Айрес, където бе започнал да чете тази книга. Да, като къща, която носиш със себе си, но не му се нравеше мисълта да търси ех profeso[2] убежище в разказа, за да забрави абсурдния факт, че в едно чекмедже на шкафа си държеше под ръка един Смит и Уестън калибър тридесет и осем. Револверът беше до известна степен конкретизация на всичко останало, на „Малкълм“ и неговите пътници, на смътното безсмислие на този ден. Удоволствието от полюшкването на кораба, мъжкото, добре изчислено удобство на каютата бяха също съюзници на книгата. Би трябвало да се случи нещо наистина необичайно: конски галоп в коридора или мирна на тамян, за да се реши да скочи от леглото и да действува. „Прекалено удобно е тук, за да прави човек каквото и да било усилие“, помисли той, спомняйки си за физиономиите на Лопес и на Раул след завръщането им от несполучливата следобедна експедиция. Може би Лусио беше прав — нелепо е да почват да играят на детективи. Но причините на Лусио бяха понятни; за сега единственото, което го интересуваше, бе жена му. Другите, а и самият той се дразнеха по-директно от тази евтина потайност и този градеж от лъжи. Откъсвайки се с мъка от разтворената страница, той с още по-голямо раздразнение осъзнаваше, че ако не бяха всичките тези удобства на кораба, те щяха да действуват по-енергично, щяха да предизвикват събитията, докато изяснят съмненията си. Удоволствията на Капуа и тем подобни. Удоволствия по-строги, със северна нотка, в хармониращите гами на кедъра и бряста. Вероятно Лопес и Раул или той самият, ако скучае в бара, ще предложат нов план, но каквото и да направят, то ще бъде по-скоро игра, отколкото търсене на права. Може би единствено разумното е да постъпят като Персио и Хорхе, да поискат шахматните дъски и да прекарват времето колкото е възможно по-добре. Кърмата, хм. Е, да, кърмата. Дори самата дума е като бебешка храна. Кърмата, що за глупост.

Той избра един тъмен костюм и връзка, подарена му от Бетина. Беше помислял на два пъти за Бетина, докато четеше „Хора от царевица“, защото тя не харесваше поетичния стил на Астуриас, видиоизмененията и определено магическия тон. Но до този момент съвсем не го беше тревожило случилото се с Бетина. Прекалено много се забавляваше с епизодите покрай качването на кораба и дребните премеждия, за да приеме с удоволствие каквото и да било връщане към непосредственото минало. Няма нищо по-хубаво от „Малкълм“ и неговите хора, ура кърма за кърмаче (Астуриас, прости на драскача, разсмя се той, като търсеше други рими), плача и подскача. Буенос Айрес може да почака, ще има време за спомена за Бетина — ако дойде от само себе си, ако му се яви като проблем. Всъщност той си е проблем, ще трябва да му направи разбор по свой вкус, на тъмно в леглото, с ръце на тила. Така или иначе това безпокойство (Астуриас или вечеря; вечеря, връзка, подарена от Бетина, следователно Бетина, следователно досада) се прокрадваше като предварително заключение от разбора. А може да не е нищо друго, освен люлеенето на кораба и задимения въздух в кабината. Не за пръв път зарязва някоя жена, а и една жена беше зарязала него (за да се омъжи в Бразилия). Нелепо — кърмата и Бетина образуват в този момент като че ли едно цяло. Ще попита Клаудия какво мисли тя за това. Но не, защо е нужно да се поставя този вид арбитраж от страна на Клаудия като някакъв дълг. Разбира се, той съвсем не е длъжен да говори на Клаудия за Бетина. Приятен разговор по време на пътуване, нищо повече. Кърмата и Бетина, наистина глупаво е всичко това да се превръща сега в едно болезнено място в стомаха. Точно пък Бетина, която сигурно вече си тъкми програмата, да не би да изпусне някоя вечер в Ембаси. Да, но сигурно е плакала.

Медрано издърпа връзката си с един замах. Възелът не ставаше, тая връзка винаги е била неподатлива. Психология на връзките. Спомни си за един роман, в който полудял камериер нарязва с ножица колекцията от връзки на господаря си. Стаята пълна с парчета от връзки, касапница от връзки по пода. Избра друга със скромно сив цвят, която се поддаваше за съвършен възел. Разбира се, че ще е плакала, всички жени плачат за много по-малко от това. Той си я представи как отваря чекмеджетата на скрина, вади снимки, оплаква се по телефона на приятелките си. Всичко беше предвидено, всичко трябваше да се случи. Клаудия сигурно е правила същото, след като се е разделила с Леубаум, като всички жени. Той повтаряше: „Всички, всички“ — искаше сякаш да включи в разнообразието един незначителен епизод от Буенос Айрес, да пусне капка в морето. Но в края на краищата това е малодушие, чу се той да мисли и не разбра дали малодушието е капка в морето, или самият факт, че е изоставил Бетина. Малко повече или малко по-малко сълзи на този свят. Да, но когато ти си причината, макар нищо от това да няма значение и Бетина да се разхожда по Санта Фе и да се фризира Chez Marcela. Какво го интересува Бетина, не беше Бетина, не беше самата Бетина, нито забраната да се ходи на кърмата, нито тифусът 224. Също и онова в стомаха; и все пак той се усмихваше, когато отвори вратата и излезе в коридора, прекарвайки ръка по косата си, усмихваше се като някой, който прави приятно откритие, вече се приближава до него, съзира това, което е търсил, и усеща задоволството от постигнатата цел. Той си обеща да се върне назад по стъпките си, да посвети началото на нощта на по-спокоен размисъл. Може би не е Бетина, може би Клаудия говори прекалено много за себе си, с плътния си глас тя говори за себе си, за това, че все още е влюбена в Леон Леубаум. Но какво, по дяволите, го интересува това, макар и Клаудия да плаче нощем, като мисли за Леон.

Той остави Пелуса да обясни докрай на доктор Рестели причините, поради които Бока Хуниорс трябва да победи в първенството, и реши да се върне в кабината си, за да се преоблече. Помисли си развеселено за тоалетите, които ще се видят вечерта в столовата; вероятно бедният Атилио ще се появи по риза и салонният управител ще направи типичната физиономия на слугите, когато полудоволни, полувъзмутени стават свидетели на падението на господарите. Някакъв порив го подтикна да се върне и отново да се намеси в разговора. Щом като успя да прекъсне спортните излияния на Пелуса (който бе намерил в лицето на доктор Рестели спокоен, но енергичен защитник на достойнствата на Ферокарил Оесте), Раул отбеляза сякаш между другото, че вече е време да се приготвят за вечеря.

— В същност е топло да се обличаме — каза той, — но ще трябва да уважим морската традиция.

— Как така да се обличаме? — попита Пелуса озадачен.

— Искам да кажа, да си слагаме неудобна връзка, сако — каза Раул. — Човек го прави заради дамите, разбира се.

Той остави Пелуса отдаден на размишленията си и се изкачи по трапа. Не беше съвсем сигурен, че е постъпил добре, но от известно време насам имаше склонност да поставя под съмнение всяка една от постъпките си. Ако Атилио предпочиташе да се яви в столовата по фланелка на райета, негова си работа; така или иначе салонният управител или някой пътник в крайна сметка щяха да му дадат да разбере, че не е редно и горкото момче щеше да се смути още повече, освен ако ги прати по дяволите. „Аз действувам, воден изключително от естетически подбуди — каза Раул, отново развеселен, — а искам да ги оправдая от обществена гледна точка. Единственото сигурно е, че не мога да търпя нищо, което не се включва в ритъма, което остава извън очертанията. Фланелката на това бедно момче щеше да ми развали вкуса на potage Hublet aux asper-ges[3]. А осветлението в столовата и без това е достатъчно лошо…“ С ръка на бравата, той погледна към прохода, свързващ двата коридора. Фелипе изведнъж спря, като леко се олюляваше. Изглеждаше много озадачен, сякаш не го познаваше.

— Здравей — рече Раул. — Не си се показвал цял следобед.

— Ами… Ех, че съм тъп, сбъркал съм коридора. Моята кабина е от другата страна — каза Фелипе и понечи да се върне. Светлината блесна право в лицето му.

— Изглежда, прекалено си се пекъл на слънце — забеляза Раул.

— А, нищо ми няма — отвърна Фелипе, като се мъчеше да постигне един сърдит тон, което му се удаваше само отчасти. — В клуба по цял следобед съм при басейна.

— В твоя клуб едва ли има толкова силен вятър, както тук. Добре ли се чувствуваш?

Беше се приближил и го гледаше дружелюбно. „Защо не престане да ми досажда тоя“, помисли си Фелипе, но същевременно се ласкаеше, че Раул отново му говори с този тон след номера, който му бе погодил. Отговори с утвърдително движение и изцяло се обърна към прохода, но Раул не искаше да го пусне да си иде току-така.

— Сигурно не си носиш никакъв крем против изгаряне, освен ако майка ти. „Ела за малко, ще ти дам нещо, с което да се намажеш, като си лягаш“.

— Не си правете труда — каза Фелипе, подпирайки се с рамо в стената. — Струва ми се, че Беба има саполан или някакъв подобен боклук.

— Вземи го все пак — настоя Раул, отстъпвайки, за да отвори вратата на кабината си. Видя, че Паула я няма, но е оставила лампите запалени. — Освен това имам и нещо друго за теб. Ела за малко.

Фелипе изглеждаше решен да остане на вратата. Раул, който търсеше нещо в един несесер, му направи знак да влезе. Той изведнъж си даде сметка, че не знае какво да му каже, за да превъзмогне тази враждебност на обидено зверче. „Сам си го навлякох като някакъв глупак — помисли той, ровейки в едно чекмедже, пълно с носни кърпи и чорапи. — Колко навътре го е взел, боже мой.“ Изправяйки се, той повтори жеста си. Фелипе пристъпи и едва тогава Раул си даде сметка, че той леко се олюлява.

— Стори ми се наистина, че не ти е добре — каза той, приближавайки до него едно кресло. Затвори вратата, като я блъсна с крак. Вдъхна на два пъти въздух и се изсмя.

— Бутилирано слънце, значи. А пък аз си мислех, че си слънчасал… Но що за тютюн е това? Така миришеш на алкохол и на тютюн, че да се уплаши човек.

— И какво от това? — промълви Фелипе, който се бореше с растящия пристъп на повръщане. — Ако пийна една чашка и пуша… не виждам защо…

— Да, естествено — каза Раул. — Нямах никакво намерение да ти се карам. Но слънцето, съчетано с другото, е малко взривоопасно, нали знаеш? Бих могъл да ти разкажа…

Но нямаше желание да му разказва, предпочиташе да стои и да гледа Фелипе, който бе малко пребледнял и гледаше втренчено по посока на илюминатора. Те замълчаха за момент, който се стори на Раул много дълъг и съвършен, а за Фелипе бе вихър от червени и сини точки, танцуващи пред очите му.

— Вземи този крем — каза най-сетне Раул, слагайки една туба в ръката му. — Раменете ти са сигурно като одрани.

Несъзнателно Фелипе разтвори ризата си и се погледна. Прилошаването отминаваше, на негово място растеше лукавото удоволствие да мълчи, да не говори за Боб, за срещата с Боб и за чашата ром. Само на него ще се падне заслугата… Стори му се, че устните на Раул потреперват — той го погледна изненадано.

Рул се изправи, усмихнат.

— С това ще спиш спокойно, надявам се. А сега вземи, обещаното си е обещано.

Фелипе пое лулата с несигурни пръсти. Никога не беше виждал такава красива лула. Раул, застанал с гръб, изваждаше нещо от джоба на едно сако, закачено в гардероба.

— Английски тютюн — рече той, подавайки му една кутия в ярки цветове. — Не знам дали нямам тук някъде и една чистачка, но междувременно ще ми искаш моята, като ти се изцапа. Харесва ли ти?

— Разбира се — отвърна Фелипе, загледан с уважение в лулата. — Не би трябвало да ми давате това, тази лула е прекалено хубава.

— Именно защото е хубава — каза Раул. — И за да ми простиш.

— Вие…

— Виж, и аз не знам защо го направих. Изведнъж ми се стори, че си прекалено малък, за да се забъркваш в някоя евентуална каша. После размислих и съжалих, Фелипе. Извини ме и нека бъдем приятели, искаш ли?

Пристъпът малко по малко се връщаше, студена пот мокреше челото на Фелипе. Той успя да прибере лулата и тютюна в джоба си и с усилие се изправи; олюляваше се. Раул застана до него и протегна ръка да го прихване.

— Аз… ще трябва да отида до банята за малко — промълви Фелипе.

— Да, разбира се — каза Раул, като му отвори припряно вратата. Отново я затвори, направи няколко крачки из кабината. Чуваше се как тече водата в мивката. Раул отиде до вратата на банята и допря ръка до бравата. „Горкичкият, може да се удари“, помисли той, но лъжеше и прехапа устни. Ако отвори вратата и го види… Може би Фелипе никога нямаше да му прости унижението, освен ако… „Още не, още не“, но той сигурно повръща в мивката, не, действително по-добре бе да го остави сам, освен ако припаднеше и се удареше. Но нямаше да се удари, почти досадно беше да се лъже така, да търси поводи. „Толкова много му хареса лулата — каза си той, като отново започна да обикаля в кръг. — Но сега ще се срамува, защото е влизал в моята баня. И както винаги, срамът ще бъде жесток, ще ме одере целия, докато лулата може би, може би лулата…“

Буенос Айрес беше отбелязан с червено кръгче и оттам тръгваше синя линия, която слизаше почти успоредно с извивката на провинцията, на доста голямо разстояние от брега. Влизайки в столовата, пътниците можеха да оценят внушителността на картата и пътя, изминат този ден от „Малкълм“. Барманът призна с усмивка на сдържана гордост, че постепенното отразяване на маршрута се извършвало от него.

— А кой ви дава данните? — попита дон Гало.

— Щурманът ми ги изпраща — обясни барманът. — Аз бях чертожник като млад. Обичам да боравя с триъгълника и с пергела в свободното си време.

Дон Гало направи знак на шофьора да си върви с инвалидната количка и се втренчи изкосо в бармана.

— А как вървят нещата с тифуса? — изстреля той в упор.

Барманът примигна. Безупречната фигура на салонния управител зае място до него. Аперитивната му усмивка обиколи последователно всички сътрапезници.

— Изглежда, всичко върви добре, господин Пориньо — каза салонният управител. — Аз поне не съм получавал никаква тревожна новина. Вървете да обслужвате бара — каза той на своя подчинен, който проявяваше склонност да се задържа в столовата. — И така, господин Пориньо, какво ще кажете за potage champenois[4] като начало? Много е хубава.

В този момент господин Трехо и съпругата му се настаняваха, последвани от Беба, която беше с нова рокля, по-малко деколтирана, отколкото тя би желала. Раул влезе след тях и отиде да седне при Паула и Лопес, които едновременно вдигнаха глави и му се усмихнаха с отсъствуващ вид. Семейство Трехо пренебрегваше четенето на менюто, за да разисква най-последната новост — неразположението на Фелипе. Госпожа Трехо беше много благодарна на господин Коста, който си бе направил труда да се погрижи за Фелипе и да го придружи до кабината му, като извикал пътьом Беба, за да предупреди тя татко и майка. Фелипе дълбоко спеше, но госпожа Трехо още се тревожеше във връзка с причината за тази неочаквана болнавост.

— Прекалено много се е пекъл на слънце, мила — увери я господин Трехо. — Прекара следобеда на палубата и сега прилича на варен рак. Ти не го видя, но като му махнахме ризата… Добре че младежът носеше някакъв крем, който изглежда чудесен.

— Забравяш само, че миришеше на уиски, та лошо да му стане на човек — каза Беба, четейки менюто. — Това момче прави тук каквото си иска.

— Уиски? Изключено! — рече господин Трехо. — Изпил е някоя бира навярно.

— Ще трябва да поговориш с този, който продава напитките — каза съпругата му. — Да не му дават нищо друго, освен лимонада и такива неща. Още е прекалено малък, за да се справя сам.

— Ако си мислите, че ще го вкарате в пътя, лъжете се — рече Беба. — Вече е прекалено късно. С мен сте винаги строги, но с него…

— Не започвай и ти сега.

— Ето, виждаш ли? Какво ти казвах? Ако аз приема скъп подарък, който ми е направил някой пътник, какво щяхте да кажете вие? Представям си как щяхте да вдигнете шум до бога. В замяна на това той може да прави каквото си ще, разбира се. Винаги едно и също. Защо ли не съм се родила момче…

— Подаръци? — каза господин Трехо. — Какви са тия подаръци?

— Никакви — отвърна Беба.

— Говори, говори, моето момиче. След като си започнала, кажи всичко. В същност, Освалдо, аз исках да поговорим за Фелипе. Онова момиче… с бикините, нали знаеш.

— Бикини? — каза господин Трехо. — А, червенокосата. Да, онова момиче.

— Онова момиче прави цял следобед мили очи на малкия и ако ти не си си дал сметка, аз съм майка и имам инстинкт, тук в гърдите, за такива неща. Ти не се бъркай, Беба, много си малка да разбереш за какво говорим. Ах, тези деца, истинска мъка.

— Мили очи на Фелипе? — каза Беба. — Не ме разсмивай, мамо. Да не би да си мислиш, че тази жена ще си губи времето с едно хлапе? („Ако можеше да ме чуе — мислеше си Беба. — Ах, как щеше да позеленее от яд.“)

— Тогава какви са тия приказки за подаръка? — запита господин Трехо, изведнъж заинтересуван.

— Лула, кутия тютюн и не знам какво си още — каза Беба с безразличен вид. — Сигурно струва много пари.

Съпрузите Трехо се спогледаха многозначително, след което господин Трехо погледна в посока на маса номер две. Беба прикрито ги изучаваше.

— Този господин е наистина много мил — рече госпожа Трехо. — Би трябвало да му благодариш, Освалдо, и между другото му намекни да не глези толкова малкия. Явно се е загрижил, като го е видял неразположен, горкия.

Господин Трехо не каза нищо, но мислеше за майчиния инстинкт. Беба, възмутена, смяташе, че Фелипе е длъжен да върне подаръците. Езикът jardiniere[5] ги изненада по време на тези разисквания.

Когато групата Пресути се появи полурешителна, полусмутена, раздавайки многобройни поздрави по различните маси, придружени от коси погледи към огледалото и развълнувани коментари, изречени тихо от доня Росита и доня Пепа, на Паула й стана смешно и тя погледна Раул с изражение, което му напомни вечерите в столичните театри или извънградските салони, където те се забавляваха за сметка на поетеси и изискани господа. Той очакваше някоя от онези забележки, с които Паула умееше възхитително да обобщи една ситуация и да я прободе като пеперуда. Но Паула не каза нищо, защото току-що бе усетила очите на Лопес втренчени в нейните и изведнъж се изпари желанието й да изрече шегата, която вече напираше на устните й. Нямаше тъга, нито тревога в погледа на Лопес, по-скоро спокойно съзерцание, пред което Паула се чувствуваше постепенно върната към себе си, към най-малко фасадната и показна част от себе си. С ирония си каза, че в края на краищата епиграмната Паула, това също бе тя, а като награда бива и порочната или просто заядлива Паула; но очите на Лопес се насочваха към нейната най-несложна форма, където софизмът я лекомислието звучаха превзето. Да преминеш от Лопес към Раул, към интелигентното и чувствително лице на Раул, означаваше скок от днес към вчера, от изкушението да бъде искрена към това още веднъж да си послужи с блестящата лъжа на привидното. Но ако тя не разчупи този вид приятелско порицание, в каквото се превръщаше за нея погледът на Лопес (а той, горкият, нямаше и представа, че играе тази роля), пътуването можеше да се окаже жалък, незначителен кошмар. Харесваше й Лопес, харесваше й, че се казва Карлос, че тя не се бе подразнила от ръката му, поставена върху нейната; той не я интересуваше прекалено много, вероятно не беше нищо повече от един типичен столичанин, подобен на толкова други нейни приятели, по-начетен, отколкото културен, по-въодушевен, отколкото влюбен. В него имаше нещо чисто, което малко отегчаваше. Чистота, която разрушаваше още от самото начало словесното вероломство, желанието да опишеш подробно тоалета на годеницата на Атилио Пресути или да се спреш върху влиянието на тухлата над сакото на Пелуса. Не че лекомислените коментари за останалите пътници оставаха в забвение в присъствие на Лопес — той самият наблюдаваше сега с усмивка пластмасовия гердан на доня Пепа и усилията на Атилио да накара лъжицата да улучи устата му. Ставаше дума за друго — един вид чистота на намеренията. Шегите имаха своя собствена стойност, не се ценяха като нож с две остриета. Да, ще бъде ужасно отегчително, освен ако Раул не се хвърли в контраатака и не възстанови равновесието. Паула прекалено добре знаеше, че Раул веднага ще долови това, което се носи из въздуха, и вероятно ще беснее. И друг път той я беше освобождавал от влияние, в крайна сметка отрицателно (един теософ, който умееше същевременно да бъде много добър любовник). Въоръжен с безсрамна дързост, той бе допринесъл за срутването само за няколко месеца на крехкото езотерично скеле, по което Паула мислеше, че се изкачва към небето като шаман. Горкият Раул, като начало ще почувствува ревност, която няма да има нищо общо с ревността, просто досада от това, че не е господар на ума и времето й, че не могат да бъдат заедно всеки миг от пътуването при това тяхно пълно, взискателно съвпадение на вкусовете. Дори Раул да се впусне в някакво приключение, той все едно ще остане край нея и ще изисква взаимност. Ревността му ще бъде повече разочарование, отколкото каквото и да било друго, а най-сетне ще премине, а Паула ще се появи отново (но този път ще има ли отново?) с израза на завръщането и с един носталгичен разказ и ще постави в ръцете му скучното, обезсърчено настояще, за да се погрижи той още веднъж за тази капризна и разглезена котка. Така се беше случило, след като тя бе любовница на Рубио, след като скъса с Лучо Нейра, с останалите. Съвършена симетрия регулираше връзките й с Раул, защото и той преминаваше през изповедни фази, и той идваше като черна котка след тъжни епизоди по тераси и предградия, лекуваше раните си с възраждане на другарството от студентските години. Как се нуждаеха те един от друг, от каква горчива материя бе изтъкано това приятелство, изложено на двоен вятър, на редуващи се бягства. Какво търсеше Карлос Лопес на тази маса, на този кораб, насред спокойния им навик да ходят навсякъде заедно. Паула изпита към него яростна омраза, а той, доволен, че я съзерцава, така щастлив от това, приличаше на наивника, който влиза с усмивка в клетката на тигрите. Но той не беше наивен, Паула отлично знаеше това, ако ли пък беше (но той не беше), тогава нека търпи. Тигърът Раул, тигрицата Паула. „Бедни ми Ямайка Джон — помисли тя, — ако навреме се изплъзнеш…“

— Какво става с Хорхе?

— Има малко температура — каза Клаудия. — Предполагам, че прекалено много е стоял на слънце днес следобед, а може и да е някоя ангина. Убедих го да си легне и му дадох един аспирин. Да видим как ще прекара нощта.

— Аспиринът е ужасен — каза Персио. — Взимал съм два-три пъти през живота си и имаше потресаващ ефект; разстройва напълно умствените способности, човек се поти, изобщо нещо много неприятно.

Медрано, който беше вечерял без особено желание, предложи по още едно кафе в бара, а Персио тръгна към палубата, където трябвало да прави наблюдения на звездите, като обеща да мине преди това през кабината, за да види дали Хорхе е заспал. Светлината в бара беше по-приятна, отколкото в столовата, а кафето — по-топло. Един или два пъти Медрано си зададе въпроса дали Клаудия прикрива загрижеността, която вероятно изпитва поради температурата на Хорхе. Искаше му се да знае, за да й помогне после с нещо, ако беше възможно, но Клаудия не спомена повече за сина си и те разговаряха за други неща.

Персио се върна.

— Буден е и би предпочел вие да отидете да го видите — каза той. — Сигурно е от аспирина.

— Не говорете глупости и вървете да изучавате Плеядите и Малката мечка. Не искате ли да дойдете, Медрано? На Хорхе ще му бъде приятно.

— Да, разбира се — отвърна Медрано, чувствувайки се доволен за пръв път от много часове насам.

Хорхе ги посрещна, седнал в кревата с тетрадка с рисунки, които се наложи Медрано да разгледа и оцени критично една по една. Очите му блестяха, но цветът на кожата му се дължеше до голяма степен на слънцето. Поиска да узнае дали Медрано е женен, има ли деца, къде живее, дали и той е преподавател като Лопес или архитект като Раул. Каза, че бил поспал, но имал кошмар — сънувал глицидите. Да, спяло му се малко и бил жаден. Клаудия му даде да пие и направи хартиен абажур за нощната лампичка.

— Ще поседим тук в креслата, докато заспиш дълбоко. Няма да те оставяме сам.

— О, мен не ме е страх — каза Хорхе. — Но като заспя, разбира се, съм беззащитен.

— Удари им един бой на глицидите — предложи Медрано, като се наведе и го целуна по челото. — Утре ще говорим за най-различни неща, сега спи.

Три минути по-късно Хорхе се протегна с въздишка и се обърна към стената. Клаудия изгаси нощната лампичка и остана да свети само лампата близо до вратата.

— Ще спи цяла нощ като къпан. След малко ще започне да говори, ще изрече най-различни странни неща. Персио обожава да го слуша как приказва насън, веднага извлича най-необикновени заключения.

— Е, да, Пития — каза Медрано. — Не ви ли прави впечатление как се променя гласът на тези, които говорят насън? Но оттук до представата, че не те говорят…

— И са те, и не са те.

— Вероятно. Преди години спях в една стая с по-големия си брат, едно от най-скучните същества, които може да си представите. Щом като забиеше нос във възглавницата, започваше да говори; понякога, невинаги, казваше такива неща, че аз ги записвах, за да му ги кажа на сутринта. Никога не ми повярва, горкият, за него това беше прекалено много.

— Защо да го плашите с това неочаквано огледало?

— Да, наистина. Би трябвало човек или сляпо да вярва на магическата пръчица, или да е определено на другия полюс. Ние така се страхуваме от вмешателство, да не би да изгубим ценното си ежедневно аз.

Клаудия се вслушваше във все по-равномерното дишане на Хорхе. Гласът на Медрано й връщаше спокойствието. Тя се почувствува леко отпаднала и притвори очи с облекчение и умора. Не бе поискала да признае, че температурата на Хорхе я плашеше и че се бе прикривала по силата на стар навик, а може би и от гордост. Не, неразположението на Хорхе не беше нещо страшно, то нямаше нищо общо с това, което ставаше на кърмата. Изглеждаше нелепо да си представя някаква връзка; всичко беше така добре, мирисът на тютюна, който пушеше Медрано, беше като едно превъплъщение на реда, на обичайния ход на нещата, както и гласът му, спокойният му и малко тъжен начин на изразяване.

— Нека бъдем милостиви, като говорим за своето аз — рече Клаудия, поемайки дълбоко дъх, сякаш за да пропъди последните призраци. — То е прекалено несигурно, като се помисли обективно, прекалено крехко е, за да не го обвиваме в памук. Не ви ли удивлява, че сърцето ви все така тупти с всяка изминала минута? С мен това се случва всеки ден и винаги ме смайва. Знам, че сърцето не е нашето аз, но все пак, ако спре… Всъщност ще бъде по-добре да не засягаме темата за трансцендентното; не ми се е случвало да поддържам полезен разговор по тези въпроси. По-добре да останем от страната на обикновения живот, прекалено изненадващ сам по себе си.

— Да, нека бъдем последователни — каза Медрано с усмивка. — Освен това не бихме могли да си поставяме такива важни въпроси, без да знаем малко повече за самите нас. Искрено казано, Клаудия, за сега единственият ми интерес е биографията, първи етап на едно добро приятелство. Съвсем не искам подробности от вашия живот, но бих желал да ми разкажете за своите вкусове, за Хорхе, за Буенос Айрес, знам ли.

— Не, не тази вечер — рече Клаудия. — Вече ви изморих днес следобед с уточнения относно чувствата, които може би не бяха уместни. Аз съм тази, която не знае нищо за вас, освен че сте зъболекар и че имам намерение да ви помоля тези дни да видите един зъб на Хорхе, който понякога го наболява. Харесва ми, че се смеете, друг би се възмутил, поне вътрешно, от такова осквернително отклонение. Наистина ли се наричате Габриел?

— Да.

— Винаги ли сте харесвали името си? Като дете, искам да кажа.

— Не си спомням, вероятно съм приел, че Габриел е нещо така неизбежно, както и кичурът, който стърчеше на темето ми. Вие къде сте прекарала детството си?

— В Буенос Айрес, в една къща в Палермо, където нощем пееха жаби и чичо ми правеше чуден фойерверк по Коледа.

— Аз пък в Ломас де Самора, в една вила, потънала сред огромна градина. Сигурно съм глупак, но детството все още ми се струва най-съществената част от живота ми. Опасявам се, че съм бил прекалено щастлив като дете, това е лошо начало за живота, на човек веднага му се връща тъпкано още с първите дълги панталони. Искате ли биографията ми? Да прескочим юношеството, всички тези периоди прекалено много си приличат, за да бъдат забавни. Дипломирах се като зъболекар, без и аз да знам защо, страхувам се, че в нашата страна това е прекалено често срещан случай. Хорхе казва нещо. Не, само въздиша. Може би му преча, като говоря, вероятно го стряска гласът ми.

— Вашият глас му харесва — каза Клаудия. — Хорхе бърза да ми прави признания от този род. Не му харесва гласът на Раул Коста и се надсмива над гласа на Персио, в който действително има нещо папагалско. Но харесва гласа на Лопес и вашия и казва, че Паула има красиви ръце. Той много се вглежда и в това, описанието му на ръцете на Пресути беше до сълзи смешно. И така, дипломирали сте се като зъболекар, горкият.

— Да, освен това наскоро бях изгубил къщата от детството си, която все още съществува, но аз не пожелах да я видя повече. Проявявам този вид сантименталност, бих направил отклонение от десет преки, за да не мина под балконите на някой апартамент, където съм бил щастлив. Не бягам от спомена, но и не живея за него; от друга страна, моите нещастия, както и моето щастие, винаги преминават под сурдинка.

— Да, понякога вие гледате по начин… Не съм ясновидка, но понякога улучвам с подозренията си.

— И какво подозирате?

— Нищо особено важно, Габриел. Малко като че ли се въртите в кръг и търсите нещо, което не се появява. Надявам се да не е само копче от риза.

— Не е и тао[6], скъпа Клаудия. Нещо във всеки случай много скромно и много егоистично; щастие, което да вреди колкото се може по-малко на другите — а това вече е трудно, — при което аз да не се чувствам нито купен, нито продаден и да мога да запазя свободата си. Както виждате, не е прекалено лесно.

— Да, хора като нас изказват почти винаги такава формула за щастието. Брак без робуване например или свободна любов без унижение, или служба, която да не, ни пречи да четем Шестов, или дете, което да не ни превърне в слуги. Вероятно постановката е дребнава и фалшива още от самото начало. Достатъчно е да се прочете което и да било от Светите писания. Впрочем бяхме се уговорили да не прекрачваме извън нашата среда. Fair play[7] преди всичко.

— Може би — каза Медрано — грешката е в това, че не желаем да излезем от нашата среда. Може би това е най-сигурният начин човек да се провали, дори в ежедневно и обществено измерение. И така, в моя случай избрах да живея сам още от много млад, заминах за провинцията, където не прекарах особено добре, но се спасих от онова разпиляване, което обикновено осакатява столичаните; един прекрасен ден се завърнах в Буенос Айрес и повече не се помръднах оттам, като изключим гореспоменатото пътуване до Европа и отпуските във Виня дел Мар, когато чилийското песо беше все още достъпно. Баща ми остави наследство по-голямо, отколкото ние с брат ми подозирахме; можах да огранича до минимум използуването на зъболекарската машина и клещите и се превърнах в любител. Не ме питайте на какво, защото ще се затрудня с отговора. На футбола например, на италианската литература, на калейдоскопите, на жените със свободно поведение.

— Поставяте ги на края на списъка, но може би следвахте някакъв азбучен ред. Обяснете ми това за свободното поведение, да използуваме, че Хорхе спи.

— Искам да кажа, че никога не съм имал това, което наричат годеница — каза Медрано. — Мисля, че не ставам за съпруг и съм сравнително честен, като не искам да правя опити. Но не съм и това, което дамите наричат съблазнител. Харесвам жените, които не създават друг проблем освен този, свързан със самата им същност, а то вече е доста.

— Не обичате ли да се чувствувате отговорен?

— Мисля, че не. Може би имам прекалено високо мнение за отговорността. Толкова високо, че я отбягвам. Годеница, съблазнено момиче… Всичко се превръща в чисто бъдеще, изведнъж трябва да започнеш да живееш за и чрез бъдещето. Вие мислите ли, че бъдещето може да обогати настоящето? Може би в брака или когато човек има развито бащинско чувство. Странно, при това така обичам деца — промълви Медрано, загледан в главата на Хорхе, потънала във възглавницата.

— Не се смятайте за изключение — каза Клаудия. — Във всеки случай вие бързо се движите към тази човешка разновидност с определение стар ерген, която има своите големи достойнства. Една актриса казва, че старите ергени били най-добрата храна за театралните каси, истински благодетели на изкуството. Не, не се подигравам. Но вие се смятате за по-малодушен, отколкото сте.

— Кой говори за малодушие?

— Ами вашето отхвърляне на всякаква възможност за годеж или съблазняване, на всякаква отговорност, на всякакво бъдеще… Този въпрос, който ми зададохте преди малко… Смятам, че единственото бъдеще, което може да обогати настоящето, е онова, което се ражда, като гледаш лице в лице настоящето. Разберете ме добре: не смятам, че човек трябва да работи тридесет години като вол, за да се пенсионира и да си живее спокойно, но в замяна на това ми се струва, че всяко сегашно малодушие не само няма да ви освободи от неприятното бъдеще, но и ще стане причина за създаването му, въпреки волята ви. Макар да звучи малко цинично от моите уста, ако вие не съблазните едно момиче от страх пред бъдещи последствия, решението ви създава един вид кухо бъдеще, бъдеще-призрак, но въз всеки случай достатъчно ефикасно, за да провали една ваша любовна връзка.

— Вие мислите за мен, но не и за момичето.

— Разбира се, и нямам намерение да ви убеждавам да се превръщате в някой Казанова. Предполагам, че не е нужна твърдост, за да се устои на съблазнителния порив; и следователно нравственото малодушие би било извор на положителни стойности… Смешно наистина.

— Това е фалшив проблем, няма нито малодушие, нито смелост, а предварително решение, което премахва повечето от възможностите. Съблазнителят търси да съблазни и след това съблазнява; като се премахне търсенето… За да се изразим по-ясно: достатъчно е да се абстрахираме от девствениците, а те са толкова малко в средите, в които аз се движа…

— Ако тези бедни момичета знаеха какви метафизически конфликти са в състояние да породят със самата своя невинност — каза Клаудия. — Добре, говорете ми тогава за другите.

— Не, така не — рече Медрано. — Не ми харесва начинът, по който ме помолихте, нито тонът на гласа ви. Нито ми харесва това, което приказвах аз, а още по-малко това, което казахте вие. По-добре ще бъде да отида да изпия един коняк в бара.

— Не, останете още малко. Знам, че понякога приказвам глупости. Но все ще може да поговорим за нещо друго.

— Простете — каза Медрано. — Не са глупости, тъкмо обратното. Лошото ми настроение идва именно от това, че не са глупости. Вие ме нарекохте малодушен в нравствено отношение и това е напълно вярно. Започвам да се питам дали любов и отговорност не могат да се слеят в едно и също нещо в определен момент от живота, в някоя много особена точка от пътя… Не ми е ясно, но от известно време насам… Да, настроението ми е отвратително главно поради това. Никога не съм помислял, че един доста често срещан епизод от моя живот ще започне да измъчва съвестта ми, да ми досажда… Като тези афти, които излизат по венците — винаги когато прекараш език, една толкова неприятна болка… А това е като афта в мозъка, връща се отново и отново… — той сви рамене и извади цигарите си. — Ще ви разкажа, Клаудия, мисля, че ще ми олекне.

Той й разказа за Бетина.

[1] Съвременен гватемалски писател. — Б.пр. ↑

[2] В случая: умишлено (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Супа от аспержи (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Вид супа, характерна за областта Шампан във Франция аспержи. — Б.пр. ↑

[5] По градинарски (фр.). — Б.пр. ↑

[6] В теоизма — върховна сила — първоначална причина за съществуването и смисъла на всички неща. — Б.пр. ↑

[7] Спортсменство (англ.). — Б.пр. ↑

XXX

По време на вечерята раздразнението й постепенно премина, заместено от лукавството и желанието да го занася. Не че имаше някаква определена причина да го занася, но тя все още се дразнеше, че той я обезоръжаваше така лесно с начина, по който я гледаше. За миг бе готова да помисли, че Лопес е наивен и че силата му идва именно от наивността му. После се присмя на собственото си простодушие — не беше трудно да се забележи, че Лопес имаше добре развити ловджийски способности, макар да ги проявяваше без особен патос. Паула не се ласкаеше от непосредствения ефект, който бе произвела върху Лопес; напротив (дявол да го вземе, един ден преди това те не се познаваха, бяха двама души, чужди един на друг в огромния Буенос Айрес), дразнеше я, че се оказа така бързо доведена до традиционното състояние на царска плячка. „И цялата работа, защото съм единствената действително свободна и интересна жена на кораба — помисли тя. — Може би нямаше да ме забележи, ако ни бяха запознали някъде на гости или в някой театър.“ Вбесяваше се, че се чувствуваше задължително включена в серията от забавления на пътуването. Закачват я на стената като мишена, та господин ловецът да упражнява мерника си. Но Ямайка Джон бе толкова симпатичен, тя не можеше да изпитва към него истинска досада. Помисли си дали той, от своя страна, не мислеше нещо подобно; тя прекрасно знаеше, че може да я сметне за кокетка, първо, защото действително е кокетка, и второ, защото начинът й на поведение и постъпките й лесно можеха да се изтълкуват превратно. Като истински аржентинец, и то столичанин, бедният Лопес може би мислеше, че ще се изложи пред нея, ако не направи всичко възможно, за да я покори. Положение идиотско, но с окраска на неизбежност — както при марионетките в театъра, принудени да раздават и получават обредните удари. Малко й стана жал за Лопес и за самата нея, а същевременно се зарадва, че не се заблуждаваше. Те двамата можеха да играят играта до върховно съвършенство и, дай боже, Пънч да е така сръчен, както и Джуди[1].

В бара, където Раул ги беше поканил да пият джин, те прелетяха над семейство Пресути, скупчено в един ъгъл, но се озоваха срещу Нора и Лусио, които не бяха вечеряли и изглеждаха загрижени. Сядането край масата неизбежно ги постави едни срещу други и те разговаряха за всичко по малко, като личността на всеки с облекчение отстъпи пред удобното чудовище на общия разговор, винаги по-ниско стоящ от сбора на тези, които го поддържат, а затова и така поносим и търсен. Лусио вътрешно се радваше на появяването на другите, защото Нора се беше натъжила, след като написа писмо на сестра си. Макар да казваше, че й няма нищо, тя веднага изпадаше в униние, което го караше малко да губи търпение, защото не виждаше начин да го избегне. Той никога не бе разговарял много-много с Нора, тя беше по-разточителната; в същност те имаха доста различни вкусове, но това между мъж и жена… Така или иначе досадно беше, че Нора се наскърбяваше за глупости! Може би щеше да се поразсее малко с останалите.

Паула почти не беше приказвала с Нора до този момент и двете усмихнато кръстосаха оръжие, докато мъжете поръчваха напитки и предлагаха цигари. Приютил се в своето мълчание, нарушавано само от някоя и друга любезна забележка, Раул ги наблюдаваше, докато обменяше с Лусио впечатления за картата и маршрута на „Малкълм“. Той виждаше как в Нора се възраждат радостта и доверието, светското чудовище я галеше с многобройните си езици, откъсваше я от диалога, този прикрит монолог, потапяше я в един малък, вежлив и тривиален свят, искрящ от остроумни фрази и невинаги обясним смях, вкус на шартрьоз и ухание на „Филип Морис“. „Истинска козметична операция“, помисли Раул, гледайки как чертите на Нора си възвръщат оживлението, как то ги разхубавява. С Лусио беше по-трудно — той все още беше малко затворен в себе си, докато бедният Лопес, ах, бедният Лопес. Раул започваше да изпитва към него жал. „So soon — мислеше той. — So soon…“ Но той може би не си даваше сметка, че Лопес бе щастлив и сънуваше розови слонове, огромни стъклени балони, пълни с цветна вода.

— И станало така, че тримата мускетари, които този път не били четирима, тръгнали към кърмата и се върнали с празни ръце — каза Паула. — Когато решите, Нора, може да наобиколим натам и ние двете, за всеки случай ще вземем и годеницата на Пресути, за да се получи свещеното число. Сигурно ще спрем чак при витлата.

— Ще се заразим от тифус — рече Нора, която имаше склонността да взима Паула на сериозно.

— О, аз имам Вик Вапоруб — каза Паула. — Кой би помислил, че тези смели хоплити ще заровят лице в прахта като най-обикновени страхливци?

— Не преувеличавай — възрази Раул. — Корабът е много чист и за сега няма в какво да се ровим.

Той си зададе въпроса дали Паула щеше да удържи на думата си и нямаше да измъкне на бял свят револверите и пистолета. Не, няма да го направи. Good girl[2]. Напълно луда, но толкова свястна. Малко изненадана, Нора искаше да узнае подробности за експедицията. Лопес погледна изкосо към Лусио.

— А, не ти разказах, защото не си струваше — рече Лусио. — Нали виждаш какво казва госпожицата. Чисто губене на време.

— Вижте, аз не мисля, че сме си губили времето — каза Лопес. — Всяко разузнаване си има своята цена, както вероятно е казал някой известен стратег. На мен поне ми послужи да се убедя, че има нещо гнило в Маджента Стар. Нищо ужасно, разбира се, не че возят товар горили на кърмата; по-скоро някаква прекалено явна контрабандна стока или нещо подобно.

— Възможно е, но в същност това не ни засяга — каза Лусио. — Откъм нашата страна всичко е наред.

— На пръв поглед, да.

— Защо на пръв поглед? Съвсем ясно е.

— Лопес твърде разумно изпитва съмнения заради прекалената яснота — рече Раул. — Както е уверявал на времето си бенгалският поет от Сантиникетан, нищо не заслепява повече от прекалената светлина.

— Е, това са си приказки на поети.

— Затова ги и цитирам, като дори допускам скромността да ги припиша на поет, който никога не ги е казал. Но връщайки се към Лопес, аз споделям съмненията му, които тревожат и нашия приятел Медрано. Ако нещо не е в ред на кърмата, носът ще се зарази рано или късно. Да го наречем тифус 224 или марихуана с тонове — оттук до Япония пътят е дълъг, скъпи мои, и ненаситните риби под кила са много.

— Олеле… не ме карай да треперя! — възкликна Паула. — Погледнете Нора, горкичката, тя наистина се изплаши.

— Аз не знам дали се шегувате — рече Нора, хвърляйки изненадан поглед на Лусио, — но ти ми беше казал…

— А ти какво искаше да ти кажа, че Дракула се разхожда на свобода из кораба? — запротестира Луоио. — Тук много се преувеличава и това сигурно е чудесно като развлечение, но не бива да се създава у хората представа, че се говори сериозно.

— Що се отнася до мен — каза Лопес, — говоря напълно сериозно и не смятам да стоя със скръстени ръце.

Паула изръкопляска подигравателно.

— Единствено Ямайка Джон! Не че очаквах по-малко от вас, но наистина, такъв героизъм…

— Не ставайте глупава — рече направо Лопес. — И ми дайте една цигара — моите са се свършили.

Раул прикри израза си на възхита. Така ли, малкият. Ясно, нещата тук ще стават интересни. Той се зае да наблюдава как Лусио прави опити да си възвърне изгубените позиции и как Нора, кротка и невинна овчица, го лишава от удоволствието да приеме обясненията му. За Лусио всичко беше просто: тифус. Капитанът — болен, кърмата — заразена, следователно — елементарни предохранителни мерки. „Неизбежно е — помисли Раул, — пацифистите са принудени да прекарват живота си във войни, бедните душици. Лусио ще си купи картечница още от първото пристанище, в което пуснем котва.“

Паула изглеждаше по-отзивчива и приемаше мненията на Лусио с много съсредоточен израз, който Раул прекалено добре познаваше.

— Най-после срещам някого със здрав разум. Прекарах деня, заобиколена от конспиратори, последните мохикани, Петербургските атентатори. Толкова добре му се отразява на човек да срещне някого със солидни убеждения, който не се оставя да го повлекат демагозите.

Лусио, не особено сигурен, че това е похвала, задълба в схващанията си. Ако е уместно да се направи нещо, то трябва да се изпрати нота, подписана от всички (от всички, които желаят, разбира се), за да стане известно на първия помощник, че пътниците на „Малкълм“ разбират и се съобразяват с необичайното положение, създало се на кораба. Във всеки случай би могло да се намекне, че контактът между офицери и пътници не е бил напълно искрен…

— Хайде, хайде — промълви Раул, отегчен. — Ако тия типове са имали тифус на борда в Буенос Айрес, постъпили са като истински мерзавци, като са ни натоварили.

Нора, ненавикнала на силните изрази, примигна. Паула с мъка сдържаше смеха си, но отново се съюзи с Лусио, за да изкаже предположението, че епидемията вероятно е избухнала с пълна сила едва след излизането им от залива. Изпълнени със смут и неувереност, доблестните офицери спрели пред Килмес, чиито добре известни изпарения едва ли са допринесли за подобряване състоянието на кърмата.

— Да, да — каза Раул. — Всичко като в цветен филм.

Лопес слушаше Паула с полуразвеселена, полуиронична усмивка; беше му смешно, но този смях не отиваше по-далеч от тръпчивия привкус. Нора се опитваше да разбере, озадачена, и най-сетне заби поглед в чашата с кафе и не го вдигна оттам в продължение на доста време.

— Н-да — рече Лопес. — Свободното изказване на мнения е една от облагите на демокрацията. Аз така или иначе се присъединявам към изречения преди малко от Раул енергичен епитет. И ще видим какво ще стане.

— Нищо няма да стане, това е лошото за вас — каза Паула. — Ще си останете без играчка и пътуването ще ви се види ужасно скучно, когато ни пуснат на кърмата някой от тези дни. След това изказване отивам да погледам звездите, които вероятно са твърде блестящи.

Тя стана, без да поглежда конкретно никого. Започваше да й дотяга прекалено лесната игра и се дразнеше, че Лопес не й бе помогнал с някоя дума нито за, нито против. Знаеше, че той не вижда сега начин да я последва, но че няма да мръдне и по-късно от масата. Тя знаеше и още нещо, което щеше да се случи, и отново започваше да се забавлява, особено защото Раул щеше да си даде сметка, а нещата винаги са по-забавни, когато в тях участвува и Раул.

— Ти няма ли да дойдеш? — каза Паула, като го гледаше.

— Не, благодаря. Звездите, такива дрънкулки…

Тя помисли: „Сега и той ще стане и ще каже…“

— И аз отивам на палубата — каза Лусио, като се изправи. — Ще дойдеш ли, Нора?

— Не, предпочитам да почета малко в кабината. Довиждане.

Раул остана с Лопес. Лопес кръстоса ръце на гърдите си, както по картинките на „Хиляда и една нощ“. Барманът започна да прибира чашите, докато Раул очакваше всеки миг свистенето на ятагана и тупването на нечия глава на пода.

Неподвижен в най-предната точка на носа, Персио ги чу да се приближават, предшествувани от откъслечни думи, разнасяни от прохладния вятър. Вдигна ръка и им показа небето.

— Вижте какво великолепие — каза въодушевено той. — Това не е небето на Чакарита, повярвайте ми. Там винаги има нещо като зловонна пара, отблъскваща, мазна ципа между моите очи и великолепието. Виждате ли го, виждате ли го? Това е върховното божество, излегнато над света, божество, цялото в очи…

— Да, много е красиво — рече Паула. — В крайна сметка малко повтарящо се, както всичко величествено и тържествено. Само в дребното има истинско разнообразие, не ви ли се струва?

— О, във вас говорят демоните — забеляза вежливо Персио. — Разнообразието е истинското обещание на ада.

— Невероятно луд е тоя тип — промълви Лусио, когато те продължиха нататък и се изгубиха в тъмнината.

Паула седна на едно навито въже и поиска цигара; запалването им отне доста време.

— Топло е — каза Лусио. — Странно, по-топло е тук, отколкото в бара.

Той свали сакото си и бялата му риза ясно се очерта в полумрака. Нямаше никой в тази част на палубата и бризът на моменти свиреше в опънатите жици. Паула мълчаливо пушеше, загледана в невидимия хоризонт. Когато вдъхваше дим, огънчето припламваше и червеното петно на косата й се разрастваше в тъмнината, Лусио мислеше за израза на Нора. Но колко е глупава, колко е глупава. Нищо, нека се учи отсега. Мъжът е свободен, а и няма нищо лошо в това да отиде да се поразходи на палубата с някоя друга жена. Проклети буржоазни условности, възпитание от калугерското училище, о, Богородице, майчице, и други глупости с бели цветя и цветни гравюри. Едно нещо е обичта, а друго свободата и ако тя си мисли, че цял живот ще го държи вързан, както в последно време, само защото не се решаваше да стане негова, то тогава… Стори му се, че очите на Паула го гледат, макар че беше невъзможно да ги види. За оня добряк, Раул, май няма особено голямо значение, че приятелката му излиза сама с друг; напротив, беше я погледнал с развеселен вид, сякаш вече са му известни капризите й. Много рядко беше срещал той толкова странни хора като тези тук, на кораба. Ама и Нора, как зяпаше само, докато слушаше приказките на Паула, ругатните, които пускаше тук-там, толкова неочаквания й начин на забиване в различните теми. Но за щастие по въпроса за кърмата…

— Радвам се, че поне вие разбрахте моята гледна точка — каза той. — Много е хубаво да се правиш на интересен, но в крайна сметка целта не е да се провали успехът на пътуването.

— Вие смятате, че това пътуване ще има успех? — попита Паула безразлично.

— А защо не? Зависи донякъде от нас, струва ми се. Ако се скараме с офицерите, те могат да ни направят живота невъзможен. И аз държа да ме уважават не по-малко от всеки друг — добави той, подчертавайки думата „уважават“, — но не си струва да се разваля увеселителното пътешествие заради някакъв глупав каприз.

— Това се нарича увеселително пътешествие, така ли?

— Хайде, не ме занасяйте.

— Сериозно ви питам, тези елегантни думи винаги ме заварват неподготвена. Вижте, вижте, падаща звезда.

— Пожелайте си нещо, бързо.

Паула си пожела. За част от секундата небето се бе разчупило откъм север, тънка пукнатина, която сигурно бе възхитила зоркия Персио. „Хайде сега, моето момченце — помисли Паула, — да приключим с тези глупости.“

— Вие не ме взимайте прекалено на сериозно — каза тя. — Вероятно не бях искрена, когато взех вашата страна преди малко. Въпросът беше… така да се каже, спортен. Не обичам някой да е в по-неизгодно положение, аз съм от тези, които тичат да помагат на по-малкия или по-глупавия.

— Аха — рече Лусио.

— Подиграх се малко на Раул и на останалите, защото ми е много забавно да ги гледам превърнати в Буфало Бил и неговите приятели; но може да се окаже, че те са прави.

— Ами, прави — каза Лусио, раздразнен. — Аз ви бях благодарен за намесата, но ако сте го направили само защото ме смятате за глупак…

— О, не приемайте нещата така буквално. Освен това вие защищавате принципите на реда и установената йерархия, а това в някои случаи изисква повече смелост, отколкото предполагат иконоборците. За доктор Рестели е лесно например, но вие сте много млад и вашата позиция се оказва на пръв поглед неприятна. Не знам защо трябва винаги да си представяме младежите с по един камък във всяка ръка. Измислица на старците вероятно, добър предлог, за да не им отстъпят полиса за нищо на света.

— Полиса?

— Именно, да. Жена ви е много мила, тя притежава една невинност, която ми харесва. Не й го казвайте, жените не прощават този род доводи.

— Не я смятайте за толкова невинна. Тя е малко… има си една дума… Не е боязлива, но подобна.

— Смирена.

— Именно. От възпитанието, което е получила в къщи, без да смятаме проклетите монахини. Предполагам, вие не сте католичка.

— О, да — каза Паула. — При това ревностна. Кръщение, първо причастие, конфирмация. Още не съм стигнала до прелюбодейката и самарянката, но ако господ ми даде здраве и време…

— И на мен така ми се струваше — рече Лусио, който не беше схванал много добре. — Аз, разбира се, съм с много либерални схващания за тия неща. Не че съм атеист, но виж, религиозен не съм. Чел съм много произведения и смятам, че Църквата е едно зло за човечеството. На вас понятно ли ви се вижда във века на изкуствените спътници в Рим да има папа?

— Във всеки случай той не е изкуствен — каза Паула, — а това все пак е нещо.

— Имам пред вид… Винаги споря с Нора за едно и също, но в крайна сметка ще я убедя. Тя вече се съгласи с мен за някои неща… — той се спря с неприятното подозрение, че Паула чете мислите му. Но в крайна сметка по̀ му изнасяше да си разкрие душата, никога не се знаеше с едно толкова свободно момиче. — Ако ми обещаете да не го разказвате много-много, ще ви направя едно съвсем лично признание.

— Вече знам — каза Паула, изненадана от собствената си сигурност. — Няма брачно свидетелство.

— Кой ви е казал? Но нали никой…

— Вие, разбира се. Младите социалисти винаги започват да убеждават католичките, а свършват, убедени от тях. Не се тревожете, ще бъда дискретна. И вижте какво, оженете се за това момиче.

— Да, разбира се. Но вече съм големичък за съвети.

— Ами, големичък — предизвика го Паула. — Вие сте едно симпатично хлапе и нищо повече.

Лусио се приближи, едновременно ядосан и доволен. След като му дава възможност, след като сама му дава повод, най-фамилиарно, ще я научи той нея да не се прави на интелектуалка.

— Както е тъмно — отбеляза Паула, — човек понякога не знае къде си слага ръцете. Съветвам ви да ги преместите в джобовете си.

— Хайде, малката — каза той, прихващайки я през кръста. — Приюти ме, че ми е студено.

— А, стилът на американските романи. Така ли покорихте жена си?

— Не, не така — отвърна Лусио, като се опитваше да я целуне. — Ето така и така. Хайде, не ставай лоша, не разбираш ли, че…

Паула се отскубна от прегръдката и скочи от купчината въжета.

— Горкото момиче — каза тя, отивайки към трапа. — Горкичката, започвам наистина да я съжалявам.

Лусио я последва, бесен, след като разбра, че дон Гало се движи някъде наоколо, странен хипогриф на звездна светлина, многостранна и единна форма, в която шофьорът, количката и самият той добиваха тревожни размери.

Паула въздъхна.

— Знам какво ще направя — рече тя. — Ще ви стана свидетелка на сватбата и даже ще ви подаря ваза. Видях една в базара „Дон мундос“…

— Разсърдихте ли се? — каза Лусио, отказал се бързо от обръщението на „ти“. — Паула… да бъдем приятели, а?

— Тоест аз не трябва да казвам нищо, така ли?

— Какво ме интересува какво ще кажете? Май повече ще се заинтересува Раул, ако говорим по същество.

— Раул ли? Опитайте, ако искате. Ако не кажа нищо на Нора, то е, защото така съм си решила, а не от страх, Вървете да си изпиете подсладеното какао — добави тя, неочаквано разгневена. — И много здраве на Хуан Б. Хусто.

Д

Тъй както е поразително, че съдържанието на една мастилница би могло да се превърне в „Светът като воля и представа“[3] или че допирът на кожната папила с изопнатата струна от изсушено черво описва в пространството първия полигон на едно бягащо движение, така и размишлението, тайно мастило, изкусен нокът, забарабанил по опънатия пергамент на нощта, най-сетне нахлува и прониква в непрогледната материя, ограждаща отвора й с жадни краища. В този късен час, на носа на кораба, несвързаните наблюдения се плъзгат по несигурната повърхност на съзнанието, търсят въплъщение и за целта подкупват думата, която ще ги направи конкретни в това смутено съзнание, появяват се като откъслеци от изречения, окончания и случаи в противоречива последователност сред растящата вихрушка, подхранвана от надеждата, ужаса и радостта. Подпомогнати или провалени от радиациите на чувства, които по-скоро идат от кожата и от вътрешностите, отколкото от тънките антени, смазани от толкова много низост, наблюденията над едно космическо отвъд, над това, което започва там, където свършва нокътят, думата нокът и нещото нокът, се борят безмилостно с щампованите канали и с пластмасовите и винилитни форми на смаяното и яростно съзнание, търсят прекия достъп, бил той гърмеж, тревожен вик или самоубийство със светилен газ, преследват, който ги преследва — Персио, подпрян с две ръце на фалшборда, обгърнат в звезди, мигрена и вино „Небиоло“.

Преситен от светлина, от ден, от лица, подобни на неговото, от предъвквани разговори, подобен на малък объркан шумер пред ужасяващата сакралност на нощта и небесните светила, прилепил теме към свода, който всеки миг се изгражда и се руши в мисълта, Персио се бори с насрещния вятър, който не влияе дори на гиздавия анемометър, поставен на капитанския мостик. Полуотворил уста, за да приеме този вятър и му се наслади — кой може да каже дали не е пресекливото дихание на дробовете му това, което го поражда — прибягващ по тялото му като стадо подгонени елени. В абсолютната самота на носа, която недоловимото хъркане на спящите в кабините хора превръща в един кимерийски свят, в неспасяемата северозападна област, Персио изправя дребния си ръст със замаха ни саможертвата фигура, издялана в дървените дракони на Ерик, жертвоприношение с лемурова кръв, пръсната в пенещите се води. Той дочува лекото звънтене на китарата в корабните въжета, гигантският нокът на пространството диктува един първи звук, почти веднага заглушен от тривиалността на вълните и вятъра. Море, прокълнато на еднообразие и бедност, огромна пихтиеста зелена крава опасваща кораба, който я насилва, упорито отдаден на безкрайната борба между железния кил и лепкавата вулва, трептяща в пяна. За миг над това безсмислено, вулгарно съвкупление китарата на пространството спуска към Персио ожесточения си зов. Неуверен в слуха си, затворил очи, Персио знае, че само неясно изречените думи, несигурният лукс на големите думи, натоварени като орела с царска плячка, най-сетне ще отекнат отвъд неговото съкровение, отвъд неговите гърди и отвъд неговото разбиране с непоносимия отзвук на струните. Дребен и непредпазлив, той се движи като муха по невъзможно достижими повърхности; мисълта и устните опипват отверстието на нощта, нокътя на пространството, поставят с бледите си ръце на човека, който реди мозайката, сините, златисти и зелени фрагменти на бръмбара в прекалено крехките контури на музикалната рисунка, която се ражда наоколо. Изведнъж — една дума, кръгло, тежко съществително, но думата невинаги пада на място, сгромолясва се насред градежа със съскането на охлюв сред пламъците. Персио навежда глава и престава да разбира, вече почти не разбира, че не е разбрал; но неговият жар е като музиката, която се задържа без усилие във въздуха на паметта, той отново полуотваря устни, затваря очи и се осмелява да произнесе една нова дума, после друга и друга, като ги поддържа с дъх, който не би могъл да се обясни с белите дробове. От този така фрагментарен подвиг се съживяват мигновени блясъци, които заслепяват Персио, внезапно приближаване, пред което желанието му отстъпва, все едно че искат да напъхат лицето му в тиква, пълна със сколопендри; вкопчен в борда, сякаш дори тялото му е пред прага на ужасяваща радост или ликуващ ужас, понеже нищо от подчиненото на условните рефлекси не е доживяло този момент, и той по-упорито съживява и приема смътните видения, които падат отгоре му — разкапани и обезобразени, раздвижва несръчно рамене сред облак от прилепи, откъси от опери, пасажи от шифтове на осем, части от трамваи с реклами на търговци на едро, глаголи, на които липсва контекст, за да добият смисъл. Тривиалното, гнилото и ненужно минало, предполагаемото и илюзорно бъдеще се смесват в един-единствен мазен и миризлив пудинг, който притиска езика му и облага с горчилка венците му. Той би искал да разтвори ръце със страшен жест, да разбие с един само удар, с един само вик това жалко гъмжене, което руши себе си в гърча на победния финал в класическата борба. Той знае, че в кой да е момент една въздишка ще се изплъзне от неговата ежедневност, опръсквайки всичко с лигавото приемане на невъзможното, и чиновникът в отпуск ще каже: „Късно е вече, в кабината е светло, чаршафите са ленени, барът е отворен“, и вероятно ще прибави най-отвратителното примирение: „И утре е ден“ и пръстите му се впиват в желязото на борда, така го прилепват до кожата, че просъществуването на дермата и епидермата вече надхвърля свръхестественото. На ръба — тази дума отново и отново се повтаря, всичко е ръб и всеки миг ще престане да бъде ръб: на ръба Персио, на ръба — кораб, на ръба — настояще, на ръба — ръб: да устоиш, все още да останеш, да се предложиш, за да вземеш, да се разрушиш като съвест, за да бъдеш едновременно и дивечът, и ловецът, сблъсъкът, унищожаващ всякаква съпротива, светлината, която сама се огрява, китарата, която сама себе си слуша. И понеже е навел глава, изгубил е сили и усеща, че нещастието като хладна чорба или като голямо петно пъпли по реверите на новото му сако, яростната битка между „да“-то и „не“-то, изглежда, утихва, разреждат се виковете, които разкъсваха слепоочията му, борбата продължава, но сега се осъществява сред леден въздух, в кристал, конниците на Учело замразяват съкрушителния удар на копията, сняг като в руски роман трепти в едно преспапие с утаени снежинки. Там горе музиката също става обредна, една наситена, постоянна нота малко по малко се зарежда със смисъл, приема втора нота, записването й отстъпва към мелодията, за да влезе, изгубвайки се, в един все по-богат акорд, и от това изгубване бликва нова музика, китарата се разстила като коса върху възглавницата, всички нокти на звездите падат върху главата на Персио и го разкъсват в най-сладостното мъчение — довеждането докрай. Затворен в себе си, в кораба и нощта — отчаяна готовност, която обаче е чисто очакване, чисто приемане, Персио усеща, че потъва или че нощта се издига и се простира върху него, става някакво разместване, което го разпуква като узрял нар, предлага му най-сетне собствения му плод, сетната му кръв, която образува едно цяло с формите на морето и небето, с преградите на времето и мястото. Затова именно той пее, мислейки, че чува песента на огромната китара, и започва да вижда отвъд очите си, от другата страна на преградата, на анемометъра, на фигурата, изправена във виолетовата тъмнина на капитанския мостик. Затова той е едновременно обнадежденото внимание, достигнало най-високата си точка, както и (но това не го учудва) часовникът в бара, който сочи двадесет и три и четиридесет и девет, и също (без да го боли) композиция № 8730, която навлиза в гарата на Вила Азеду, и № 4121, която се носи от Фонтела към Фигейра да Фоз. Но достатъчен е един минимален рефлекс на паметта му, изразен в неволното желание да изясни дневната енигма, и най-после достигнатото и изживяно ексцентриране се пръсва като огледало, стъпкано от слон, снежното преспапие изведнъж пада, морските вълни скърцат и се надигат и накрая остава кърмата, дневното желание, картината на кърмата у Персио, който гледа пред себе си, застанал на края на баковата палуба, и бърше една ужасно парлива сълза, плъзнала се по лицето му. Той вижда кърмата, само кърмата: вече не влаковете, вече не булевард „Риу Бранку“, нито сянката от коня на един унгарски селянин, вече не — всичко се е струпало в тази сълза, която изгаря бузата му, пада върху лявата му ръка, незабележимо се плъзга към морето. В паметта му, разтърсена от страхотни удари, остават едва три-четири образа от целостта, която бе постигнал: два влака, сянката на един кон. Той вижда кърмата и същевременно оплаква цялото, навлиза в едно невъобразимо съзерцание, най-после установено, и плаче, както плачем без сълзи при събуждане от сън, от който са ни останали в ръцете само нишки от злато или от сребро, или от кръв, или от дим, нишките, спасени от една мълниеносна забрава, която не е забрава, а връщане към дневното, към тук и към сега, където успяваме да просъществуваме с драскане. Значи, кърмата. Това, което изглежда така — кърмата. Игра на сенки с червени фенери? Кърмата, ето това там. Нищо не напомня за нищо: нито шпилове, нито шканци, нито рангоут, нито карантинен флаг, нито чайки, прелитащи над стенга. Но кърмата, ето това там, това, което е Персио, загледан в кърмата, клетки с маймуни на левия борд клетки с диви маймуни на левия борд, цял парк хищници на товарния люк — лъвовете и лъвицата бавно са въртят в пространството, заградено с бодлива тел, отразяват пълната луна с фосфоресциращата кожа на гърба си, внимателно ръмжат, никога болни, никога замаяни от морска болест, безразлични към бърборенето на истеричните бабуини, на орангутана, който чеше задника си и после си разглежда ноктите. Сред тях, свободни по палубата — сивите чапли, фламингото, таралежите и къртиците, бодливецът, алпийският съсел, глиганът и пингвините. Малко по малко се открива подредбата на клетките и оградите, бъркотията с всяка измината секунда се превръща във форми едновременна гъвкави и строги, подобни на тези, които придават здравина и изящество на музиканта на Пикасо, принадлежал на Аполинер; в черното, в моравото, в нощта се прокрадват зелени и сини блясъци, жълти кръгове, съвършено черни пространства (тялото, може би главата на музиканта), но всякакво постоянствуване в тази аналогия е вече просто спомен и следователно грешка, защото от единия край наднича бегла фигура, може би Вант, с огромните криле, парола на съдбата, а може би Тукулка, с лице на ястреб и уши на магаре, така както друго едно съзерцание успя да го представи в Тумба дел Орко, освен ако тази нощ на юта има маскарад на боцманите и курсант-офицерите, пристрастени към изкуството на папиемашето, или пък треската, причинена от тифус 224, изпълни въздуха с бълнуването на капитан Смит, проснат на койка, пропита с карболова киселина, рецитиращ псалми на английски с нюкаселско произшествие. Като си проправя път сред толкова пасивност, у Персио се утвърждава представата за един възможен цирк, където мравояди, палячовци и патици танцуват на палубата под шатър от звезди и само на неясния му поглед върху кърмата може да се отдаде това мигновено прокрадване на непристойни фигури, сенки от Волтера или Черветери, смесени с един зоопарк, предаден на постоянно съхранение в Хамбург. Когато разтваря още по-широко очи, втренчени в морето, което носът на кораба подразделя или разрязва, представлението става още по-ярко на цветове, започва да изгаря клепачите му. Той с вик закрива лицето си, онова, което е успял да види, се струпва в безпорядък върху коленете му, принуждава го да се прегъне, стенейки, отчаяно щастлив, едва ли не сякаш някаква сапунеста ръка току-що е привързала на врата му мъртъв албатрос.

[1] Герои от английския куклен театър. — Б.пр. ↑

[2] Добро момиче (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Основно съчинение на Артур Шопенхауер (1788–1860) — испански философ идеалист. — Б.пр. ↑

XXXI

Първо помисли да се качи да изпие една-две чаши уиски, защото беше сигурен, че са му необходими, но още в коридора предусети нощта там — навън, под небето, и му се прииска да види морето и да постави в ред мислите си. Минаваше полунощ, когато се подпря на перилото при левия борд, доволен, че е сам на палубата (той не можеше да види Персио, скрит зад една от вентилационните лули). Някъде надалеч отекна камбана, вероятно на кърмата или на капитанския мостик. Медрано погледна нагоре; както винаги, виолетовата светлина, която сякаш се излъчваше от самата материя на стъклата, предизвика у него неприятно усещане. Без особен интерес си зададе въпроса дали тези, които бяха прекарали следобеда на носа, в печене на слънце и къпане в басейна, са наблюдавали капитанския мостик; сега го интересуваше само дългият разговор с Клаудия, който бе приключил с една странно спокойна, съзерцателна нотка, сякаш Клаудия и той постепенно се бяха унесли в сън редом с Хорхе. Те не бяха заспали, може би им беше подействувало добре това, което току-що бяха говорили. А може би не, защото в неговия случай поне личните изповеди нищо не можеха да разрешат. Не миналото се беше изяснило току-що, но за сметка на това настоящето бе станало изведнъж по-приветливо, по-пълно, като остров във времето, обсаден от нощта, от неизбежността на утрото и от спокойните води, от утайките на онзи ден, и на вчера, и на тази сутрин, и на днес следобед, но все пак остров, на който Клаудия и Хорхе бяха заедно с него. Свикнал да не кастри мисълта си, той се запита дали този нежен островитянски речник не бе плод на едно чувство и дали, както при толкова други случаи, идеите не засияваха под светлината на проявения интерес или на закрилата. Клаудия беше все още красива жена; разговорът с нея предполагаше едно първо, деликатно приближаване към любовното действие. Той помисли, че вече не се дразни от това, че Клаудия е все още влюбена в Леон Леубаум; сякаш известна част от истинската Клаудия съществуваше в по-различен план. Това беше странно, беше почти красиво.

Те се познаваха вече много по-добре, отколкото едва няколко часа по-рано. Медрано не помнеше друг епизод от своя живот, когато личната връзка да се е породила така естествено, почти като необходимост. Той се усмихна, като определи точно мига — така го усещаше, беше напълно сигурен, — когато те двамата бяха напуснали обикновеното стъпало, за да слязат, като че ли хванати за ръка, към друго ниво, където думите се превръщаха в предмети, натежали от привързаност или неодобрение, умереност или упрек. Това се бе случило точно в момента, когато той — съвсем малко преди това, действително съвсем малко преди това — й бе казал: „Майката на Хорхе, лъвчето“ и тя бе разбрала, че това не е несръчна игра на думи с името на мъжа й, а че Медрано поставя в разтворените й длани нещо като топъл хляб, цвете или ключ. Дружбата им започваше върху най-сигурната основа — основата на различията и несъгласията; защото Клаудия току-що бе изрекла сурови думи, тя почти бе отрекла правото му да превърне живота си в това, което той бе решил още в ранни младини. Но същевременно с какъв дълбок срам бе добавила: „Коя съм аз, за да ви упреквам в тривиалност, когато собственият ми живот…“ И двамата се бяха умълчали, загледани в Хорхе, който сега спеше с лице към тях, толкова красив под меката светлина в кабината, и ту въздишаше, ту шепнеше нещо в съня си.

Дребният силует на Персио го изненада, но той не се подразни, че го намира по това време и на това място.

— Пътуване, твърде интересно — каза Персио, подпирайки се на борда до него. — Разгледах списъка на личния състав и извлякох изненадващи заключения.

— Бих желал да зная какви са те, приятелю Персио.

— Не са прекалено ясни, но главното почива (хубава дума, впрочем изпълнена с пластичен смисъл) на това, че горе-долу всички сме вероятно под влияние на Меркурий. Да, сивото е цветът на личния състав, поучителното еднообразие на този цвят, в който дързостта на бялото и унищожителната сила на черното се сливат в перленосивото, ако искаме да споменем само един от прекрасните му оттенъци.

— Ако добре ви разбирам, вие смятате, че между нас няма необичайни същества, необикновени личности.

— Да, горе-долу.

— Но този кораб е една обикновена инстанция в живота, Персио. Необичайното се явява в много малък процент, освен в литературните произведения, но нали затова те са литература. Два пъти съм прекосявал морето, като изключим многото други пътувания. Мислите ли, че някога ми се е случвало да пътувам с изключителни хора? Е, да, веднъж в един влак, който отиваше в Хунин, обядвах на една маса с Луис Анхел Фирпо, който вече беше стар и дебел, но все така симпатичен.

— Луис Анхел Фирпо, типичен случай на Овен, под влияние на Марс. Негов цвят е червеното, напълно естествено, негов метал — желязото. Вероятно Атилио Пресути се движи някъде натам или госпожица Лавалие, която е особено демонична натура. Но преобладаващите тоналности са еднозвучни… Не че се оплаквам, много по-лошо би било един кораб, натъпкан с личности под влияние на Сатурн или Плутон.

— Страхувам се, че романите влияят върху разбирането ви за живота — каза Медрано. — Всеки, който за пръв път се качва на кораб, мисли, че ще срещне едно по-различно човечество, че на борда ще се извърши нещо като преобразяване. Аз не съм чак такъв оптимист и смятам, както и вие, че тук няма нито един герой, нито един изтерзан от по-голям мащаб, нито един интересен случай.

— А, мащабите. Разбира се, това е много важно. Аз досега разглеждах личния състав по естествен начин, но ще трябва да го проуча на различните нива и вие може да се окажете прав.

— Не е изключено. Вижте, ето днес се случиха някои дребни неща, които при все това биха могли да отекнат кой знае в каква степен. Не се доверявайте на трагичните жестове, на големите изказвания; всичко това е литература, повтарям ви.

Той помисли какво означава за него простият факт, че Клаудия подпира ръка на облегалката на креслото и отвреме-навреме раздвижва пръсти. Големите проблеми дали не са измислени за публиката? Скоковете към абсолютното, в стила на Карамазов или Ставрогин… Сред дребното, почти незначителното бяха и Жулиен Сореловци, а накрая скокът е така удивителен, както у всеки митически герой. Може би Персио се опитва да му каже нещо, което му се изплъзва. Той го хвана под ръка и двамата бавно тръгнаха по палубата.

— Вие също мислите за кърмата, нали? — попита той без патос.

— Аз я виждам — каза Персио с още по-малко патос. — Невероятна каша.

— А, вие я виждате?

— Да, на моменти. Преди малко, за да бъдем точни. Виждам я и преставам да я виждам и всичко е толкова неясно… За мислене, мисля почти през цялото време за нея.

— Струва ми се, вие се учудвате, че ние стоим със скръстени ръце. Няма нужда да ми отговаряте, мисля, че е така. В същност и аз се учудвам, но в крайна сметка това съвпада с незначителността, за която говорехме. Направихме един-два опита, докато станахме за смях, и толкоз, ето тук се намесват малките мащаби. Дребни неща — клечка кибрит, която един човек запалва за друг; ръка, която се опира на облегалката на креслото; присмех, който се хвърля като ръкавица в лицето на някого… Всичко това се случва, Персио, но вие живеете с поглед в звездите и виждате само космическото.

— Човек може да гледа звездите, а същевременно да вижда върха на миглите си — каза Персио с известна неприязън. — Защо, смятате, ви казах преди малко, че личният състав е интересен? Именно заради Меркурий, заради сивотата, заради безволието на почти всички. Ако ме интересуваха други неща, щях да си стоя при Крафт и да изчитам коректурите на някой роман от Хемингуей — в тях винаги се случват внушителни неща.

— Така или иначе — рече Медрано — далеч съм от това да оправдавам нашето бездействие. Не вярвам да изясним нещо, като настояваме, освен ако не прибегнем именно до големите приказки, но може би това — ще провали всичко и нещата ще стигнат до още по-смешно положение. Да, там е работата, Персио, в смешното. От това се страхуваме и на това почива (връщам си ви красивата дума) разликата между героя и човека като мен. Мащабите на смешното са винаги малки. Мисълта, че може да ни се подиграят е прекалено непоносима, затова кърмата е оттатък, а ние сме отсам.

— Да, мисля, че от пътниците само господин Пориньо и аз не бихме се уплашили да станем смешни — каза Персио. — И то не защото сме герои. Но останалите… А сивото, какъв труден цвят, как мъчно се измива…

Диалогът беше абсурден и Медрано се запита дали все още имаше някой в бара; изпитваше нужда да пийне нещо. Персио изяви готовност да го последва, но вратата на бара беше затворена и те се разделиха с известна меланхолия. Докато изваждаше ключа си, Медрано помисли за сивия цвят и за това, че бе съкратил нарочно разговора си с Персио, сякаш имаше нужда отново да остане сам. Ръката на Клаудия върху облегалката на креслото… Но ето отново това леко дразнение горе в стомаха, това неразположение, което преди часове се бе наричало Бетина, но което сега вече не беше Бетина, нито Клаудия, нито провалът на експедицията, макар да беше всичко това заедно и още нещо, нещо, което беше невъзможно да се улови и което беше там, прекалено близко и навътре, за да се остави да го разпознаят и уловят.

Бъбривото преминаване на дамите, появили се без определена цел, преди да отидат да си легнат, бе последвано от по-уравновесеното присъствие на доктор Рестели, който обясни за сведение на Раул и Лопес плана, който те с дон Гонсало били скроили през вечерните часове. Отношенията между пътниците на кораба бяха донякъде незадоволителни, тъй като някои хора едва били имали възможността да общуват помежду си, без да се смята, че други пък имали склонност да се уединяват и поради всичко това дон Гало и в момента говорещият били стигнали до заключението, че една увеселителна вечер щяла да бъде най-добрият начин за стопяване на леда и тъй нататък. Ако Лопес и Раул дадели своя принос, както без съмнение ще направят всички пътници на възраст и в състояние да покажат някаква определена сръчност, вечерта щяла да има голям успех и пътуването щяло да продължи сред по-тясно сприятеляване и в по-голяма степен в съгласие с аржентинския характер, малко клонящ към усамотение в началото, но безгранично експанзивен, веднъж направена първата крачка.

— Добре, вижте — рече Лопес, малко изненадан, — аз мога да правя някои фокуси с карти.

— Чудесно, наистина чудесно, драги колега — каза доктор Рестели. — Тези неща, така незначителни на пръв поглед, са извънредно важни от гледна точка на отношенията между хората. Аз съм бил години наред председател на различни вечеринки, сдружения и съюзи и мога да ви уверя, че илюзионистичните номера винаги се посрещат с всеобщо одобрение. Отбележете освен това, че тази вечер на духовно и художествено сближаване ще позволи да се разсее тревогата, която злополучната вест за епидемията е могла да предизвика сред женския състав. А вие, господин Коста, какво може да ни предложите?

— Нямам никаква представа — отвърна Раул, — но ако ми дадете време да поговоря с Паула, все ще ни хрумне нещо.

— Забележително, забележително — каза доктор Рестели. — Убеден съм, че всичко ще премине много добре.

Лопес не беше чак толкова убеден. Когато отново остана насаме с Раул (барманът започваше да гаси светлините и трябваше да си вървят да спят), той се реши да заговори.

— С риск Паула отново да ни подиграе, какво ще кажете за още една обиколка в подземните райони?

— По това време? — каза изненадан Раул.

— В същност там, долу, не изглежда времето да е от особено значение. Ще избегнем свидетели, а може и да улучим подходящия път. Въпросът е да опитаме още веднъж пътя, по който сте вървели вие с малкия Трехо днес следобед. Не знам много добре откъде се слиза, но въпреки това покажете ми пътя и ще отида сам.

Раул го погледна. Ех, този Лопес, колко зле му се отразяваше боят. Колко щеше да е доволна Паула, ако го беше чула.

— Ще ви придружа с удоволствие — рече той. — Не ми се спи, а може и да излезе забавно.

На Лопес му хрумна, че би било добре да предупредят Медрано, но помислиха, че може вече да си е легнал. Вратата на прохода беше все така изненадващо отворена и те слязоха, без да срещнат никого.

— Там открих оръжията — обясни Раул. — А тук имаше двама липиди, единият с внушителни размери. Вижте, все още свети; това е сигурно нещо като помещение за дежурство, макар че по-скоро прилича на задна стая в пералня или нещо не по-малко чудновато. Ето.

Отначало те не го видяха, защото човекът на име Орф беше наведен зад един куп празни чували. Той бавно се изправи с една черна котка в ръце и ги погледна без изненада, но с известно отегчение, сякаш че не беше сега време да идват да го прекъсват. Раул отново се обърка при вида на инструменталната, която приличаше и на каюта, и на помещение за дежурство. Лопес забеляза едни хипсометрични карти, които му напомниха атласите от детството, пристрастието му към цветовете и линиите, отразяващи разнообразието на света, всичко онова, което не беше Буенос Айрес.

— Името му е Орф — каза Раул, като му посочи моряка. — Обикновено не говори. Hasdala — добави той любезно, махвайки с ръка.

— Hasdala — каза Орф. — Предупреждавам ви, че не може да останете тук.

— Не бил чак толкова ням, значи — каза Лопес, опитвайки се да отгатне националността на Орф по акцента и фамилното име. Стигна до заключението, че е по-лесно да го смята просто за липид.

— Вече ни казаха същото днес следобед — отбеляза Раул, докато сядаше на една пейка и вадеше лулата си. — Как е капитан Смит?

— Не знам — каза Орф, като остави котката да се спусне по крачола на панталона му. — По-добре да бяхте си тръгнали.

Не го каза прекалено убедително и в крайна сметка седна на една табуретка. Лопес се беше настанил на ръба на една маса и подробно изучаваше картите. Той беше видял вратата в дъното и се питаше дали с един скок не би могъл да я отвори, преди Орф да пресече пътя му. Раул предложи табакерата си и Орф прие. Пушеше с една стара лула от дялано дърво, която смътно напомняше сирена, без да допуска грешката да я изобразява подробно.

— Отдавна ли сте моряк? — попита Раул. — На „Малкълм“, искам да кажа.

— От две години. Аз съм един от най-новите.

Той стана, за да запали лулата си от клечката кибрит, която му поднасяше Раул. В момента, в който Лопес слизаше от масата, за да отиде до вратата, Орф вдигна табуретката и се приближи до него. Раул, от своя страна, също се изправи, защото Орф държеше табуретката за единия крак, а това не беше подходящ начин за държане на табуретка при нормални обстоятелства, но преди Лопес да успее да си даде сметка за опасността, морякът пусна табуретката и се закова пред вратата, сядайки по такъв начин, че всичко излезе като едно само движение и изглеждаше почти като балетна фигура. Лопес погледна вратата, мушна ръце в джобовете и се обърна към Раул.

— Orders are orders[1] — каза Раул, повдигайки рамене. — Мисля, че нашият приятел Орф е чудесен човек, но дори дружбата свършва там, където започват вратите, нали така, Орф?

— Вие настоявате, настоявате — изрече жално Орф. — Не може да се минава. Много по-добре ще направите да…

Той вдъхна пушека с одобрителен вид.

— Много хубав тютюн, господине. Вие в Аржентина ли го купувате този тютюн?

— В Буенос Айрес го купувам този тютюн — каза Раул. — На „Флорида“ и „Лавалие“. Излиза ми товар злато, но доколкото разбирам, димът е угоден на Зевсовия нюх. Какво смятахте да ни посъветвате, Орф?

— Нищо — отвърна Орф намръщен.

— За нашето приятелство — каза Раул. — Обърнете внимание, че имаме намерение да идваме да ви посещаваме много често, както вас, така и вашия колега със синята змия.

— Точно Боб… Защо не се върнете във вашата зона? На мен ми е приятно да идвате — добави той някак безутешно. — Не е заради мен, но ако се случи нещо…

— Нищо няма да се случи, Орф, там е работата. Посещения, посещения, а вие с трикракото си столче пред вратата. Но поне ще си пушим и вие ще ни разказвате за морското чудовище и за летящия холандец.

Раздразнен от неуспеха си, Лопес слушаше разговора с нежелание. Хвърли още един поглед на картите, изпитателно изучи портативния грамофон (там имаше плоча на Ивор Новело) и погледна Раул, който явно доста се забавляваше и не проявяваше признаци на нетърпение. Той с усилие отново седна на крайчеца на масата; може би имаше друга възможност да се стигне с добро до вратата. Орф изглеждаше готов да разговаря, макар че все още се държеше нащрек.

— Вие сте пътници и не разбирате — каза Орф. — Що се отнася до мен, не бих имал нищо против да ви покажа… Но и без това достатъчно рискуваме ние с Боб. Именно по вина на Боб би могло да се случи…

— Така ли? — запита Раул, насърчавайки го.

„Това е кошмар — помисли Лопес. — Няма да довърши нито едно от изреченията си, речта му излиза като на парцали.“

— Вие сте възрастни и би трябвало да го наглеждате, защото…

— Кого?

— Момчето — каза Орф. — Онова, което дойде преда заедно с вас.

Раул престана да потропва с пръсти по ръба на табуретката.

— Не разбирам — рече той. — Какво става с момчето?

Орф прие отново огорчения си вид и погледна към вратата в дъното, сякаш се страхуваше, че го дебнат.

— В същност нищо не става — каза той. — Аз само казвам да му го кажете… Нито един от вас не бива да идва тук — довърши той почти гневно. — А сега трябва да отивам да спя; късно е вече.

— Защо не може да се минава през тази врата? — попита Лопес. — На кърмата ли се отива оттам?

— Не, не се отива на… Всъщност започва по-нататък. Там има каюта. Не може да се минава.

— Да вървим — каза Раул, прибирайки лулата си. — Стига ми за тази вечер. Довиждане, Орф, до скорошни срещи.

— По-добре да не се връщате — рече Орф. — Не заради мен, но…

В коридора Лопес си зададе на глас въпроса какъв смисъл биха могли да имат тези несвързани изречения. Раул, който вървеше след него и тихичко подсвиркваше, нетърпеливо изсумтя.

— Започвам да си обяснявам някои неща — каза той. — Напиването например. И без това ми се виждаше странно барманът да му е дал толкова много алкохол; помислих, че главата му се завърта от една чаша, но сигурно е пил доста повече. А миризмата на тютюн… Това беше тютюн за липиди, майка му стара.

— Малкият вероятно е поискал да направи същото, каквото и ние — рече Лопес горчиво. — В края на краищата всички търсим да блеснем, като разкрием тайната.

— Да, но за него е по-опасно.

— Мислите ли? Малък е, но не чак толкова.

Раул замълча. Лопес, изкачил се вече нагоре по трапа, забеляза изражението му.

— Кажете ми само това — защо не направим единственото, което остава да се направи с типове като тези?

— Да? — каза Раул разсеяно.

— Да им ударим един бой. Преди малко можехме да стигнем до тази врата.

— Може би, но аз се съмнявам в ефикасността на системата, поне на това ниво на развитие. Орф ми изглежда доста як и не се виждам как ще го притисна до земята, докато вие отваряте вратата. Знам ли и аз, в крайна сметка нямаме никаква причина да постъпваме по такъв начин.

— Да, това е лошото. До утре.

— До утре — каза Раул, сякаш не разговаряше с него.

Лопес го видя как влиза в кабината си и се върна по коридора до другия край. Спря се да разгледа системата от стоманени прътове и механизми, докато мислеше, че в същия този момент Раул сигурно разказва на Паула за безполезната експедиция. Много добре можеше да си представи подигравателния израз на Паула. „А, Лопес е бил с теб естествено…“ И някой хаплив коментар, някое разсъждение за всеобщата глупост. Същевременно той все още виждаше лицето на Раул, когато вече се бе изкачил по трапа, лице с изписан на него страх, загриженост, която нямаше нищо общо е кърмата и с липидите. „В интерес на истината, никак не би ме учудило — помисли си той. — Тогава…“ Но не биваше да си прави илюзии, макар това, което той започваше да подозира, да съвпадаше с казаното от Паула. „Дай боже да го повярвам — помисли той и се почувствува изведнъж много щастлив, трескав и щастлив, обнадеждено глупав. — Цял живот ще бъда все същият идиот“ — си каза той, разглеждайки се с уважение в огледалото.

Паула не им се подиграваше; настанена удобно в леглото, тя четеше един роман на Масимо Боитемпели[2] и посрещна Раул достатъчно радостно, та той, след като си наля чаша уиски, да седне на ръба на леглото и да й каже, че от морския въздух е започнала да добива чудесен загар.

— След три дни ще бъда скандинавска богиня — каза Паула. — Радвам се, че дойде, защото имах нужда да ти поговоря на литературни теми. Откакто сме тръгнали, не съм говорила с теб за литература, а това не е живот.

— Давай — примири се Раул, малко разсеян. — Нови теории ли?

— Не, ново нетърпение. С мен става нещо доста зловещо, Раулито, а то е, че колкото по-хубава е книгата, която чета, толкова повече ме отвращава. Искам да кажа, че литературното й съвършенство ме отвращава или че ме отвращава литературата.

— Това се оправя, като престанеш да четеш.

— Не. Защото тук-там се сблъсквам с някоя книга, която не може да се окачестви като голяма литература, но която при все това не ме отблъсква. Започвам да подозирам защо: защото авторът се е отказал от ефектите, от красотата на формата, без да изпада поради тази причина във вестникарщина или сухо монографиране. Трудно е да се обясни, самата аз не го виждам много ясно. Мисля, че трябва да се насочим към един нов стил, който, ако искаш, може да продължим да наричаме литература, макар че би било по-справедливо да му сменим името с някакво друго. Този нов стил би могъл да се появи само като резултат от един нов поглед към света. Но ако един ден това се постигне, колко глупави ще ни изглеждат тези романи, от които днес се възхищаваме, пълни с долни хитрости, с глави и подглави с добре изчислени ходове…

— Ти си поетеса — каза Раул, — а всеки поет е по определение враг на литературата. Но ние, подлунните създания, все още смятаме за красив някой пасаж от Хенри Джеймс или Хуан Карлос Онети, които за наше щастие съвсем не са поети. Всъщност ти упрекваш романите в това, че те водят за носа или по-скоро, че техният ефект върху читателя се осъществява отвън навътре, а не обратно, както при поезията. Но защо те дразни делът на измислянето на трика, който за сметка на това напълно одобряваш при Пикасо или Албан Берг?

— Не го одобрявам; просто не си давам сметка. Ако бях художничка или музикантка, щях да се бунтувам с не по-малка ярост. Но не е само това, отчайва ме именно лошото качество на литературните способи, безкрайното им повтаряне. Ще кажеш, че в изкуствата няма прогрес, но като че ли трябва да съжаляваме за това. Като сравняваш разработването на една тема от един древен и един съвременен автор, си даваш сметка, че поне в реторичната част почти няма разлика. Най-многото, което можем да кажем, е, че сме по-порочни, по-осведомени и че имаме много по-обширен репертоар; патериците обаче са все същите, жените пребледняват или се изчервяват, нещо, което никога не се случва в действителността (аз понякога малко позеленявам наистина, а ти ставаш ален), хората действуват и мислят, и отговарят съгласно нещо като световен наръчник с инструкции, който се прилага както в индиански роман, така и в щатски бестселър. Разбираш ли ме по-добре сега? Говоря за външните форми, но ако ги разобличавам, то е, защото това повторение е доказателство за безплодна същност, съчетание на вариации върху оскъдна тема, както този буламач от Хиндемит по тема от Вебер, който ние, горките, слушахме в злокобен час.

Тя с облекчение се изтегна в леглото и подпря ръка на коляното на Раул.

— Изглеждаш зле, моето момченце. Разкажи на мама Паула.

— О, аз съм много добре — отвърна Раул. — По-зле изглежда нашият приятел Лопес, след като ти се отнесе толкова лошо с него.

— Той, ти и Медрано си го заслужавахте — каза Паула. — Държите се като глупаци, а единственият разумен човек е Лусио. Предполагам не е нужно да ти обяснявам, че…

— Разбира се, но Лопес вероятно е помислил, че ти действително заставаш на страната на реда и laissez faire[3]. Доста зле му се отрази, ти си първообраз, неговата Фрейя[4], неговата Валкирия, а виж къде свършваш. Понеже говорим за свършване, несъмнено Лусио ще свърши в общината или като водач на кръводарители, няма друг начин. Какъв нещастник, майко мила.

— Значи Ямайка Джон е провесил нос? Бедният ми посърнал пират… Знаеш ли, много ми харесва Ямайка Джон. Не се учудвай, че се отнасям толкова зле с него. Имам нужда…

— А, не започвай със списъка на твоите изисквания — каза Раул, допивайки уискито си. — Виждал съм те да разваляш прекалено много майонези в тоя живот, защото слагаш не навреме ту солта, ту лимона, а освен това хич не ме интересува какво мислиш за Лопес и какво имаш нужда да откриеш в него.

— Monsieur est fache?[5]

— Не, обаче по-разумно говориш за литература, отколкото за чувства — нещо често срещано при жените. Знам, ще кажеш, това е доказателство, че не ги познавам. Спести си забележката.

— Je ne te le fais pas dire, rnon petit[6]. Ho ти може би си прав. Дай ми една глътка от този боклук.

— Утре езикът ти ще бъде целият обложен. Уискито ужасно ти вреди по това време, освен това е много скъпо, а аз имам само четири бутилки.

— Дай ми малко, отвратителен прилеп.

— Иди да си вземеш сама.

— Гола съм.

— Е, и?

Паула го погледна и се усмихна.

— Е, и — рече тя, като прегърна крака и ги подаде изпод чаршафа. Опипом намери пантофите, докато Раул я гледаше с отегчение. Изправяйки се със скок, тя хвърли чаршафа в лицето му и тръгна към рафта, където стояха бутилките. Гърбът й се очертаваше в полумрака на кабината.

— Хубав задник имаш — каза Раул, освобождавайки се от чаршафа. — Спасила си се от целулита, за сега. Я да видим отпред?

— Отпред няма да ти е толкова интересно — отвърна Паула с глас, който го вбесяваше. Тя сипа уиски в една голяма чаша и отиде в банята да прибави вода. Върна се, пристъпвайки бавно. Раул я погледна в очите, после спусна поглед, разходи го по гърдите и корема й. Знаеше какво ще стане и беше подготвен — плесницата разтърси лицето му; почти едновременно той чу първото изхлипване на Паула и тъпия звук от чашата, паднала, без да се счупи, на килима.

— Няма да може да се диша цяла нощ — каза Раул. — Да беше го изпила поне, в крайна сметка имам Алка Селцер.

Наведе се над Паула, която плачеше, просната по корем в леглото. Погали я по рамото, след това по едва очертаната плешка, пръстите му се спуснаха по леката вдлъбнатина в средата и спряха на края на гърба. Той затвори очи, за да види по-добре образа, който искаше да види.

„… която те обича, Нора.“ Тя остана загледана в собствения си подпис, след това бързо сгъна листа, надписа плика и залепи писмото. Седнал на кревата, Лусио се стараеше да се задълбочи в един брой на „Рийдърз Дайджест“.

— Много е късно — каза Лусио. — Няма ли да си лягаш?

Нора не отговори. Като остави писмото на масата, тя взе някои дрехи и влезе в банята. Шумът от душа се стори безкраен на Лусио, който се мъчеше да се осведоми за душевните терзания на един пилот от Милуокн, приел анабаптистката вяра в разгара на битката. Реши да се откаже и да си легне, но преди това трябваше да изчака ред за миене, освен ако… Стиснал зъби, отиде до вратата и раздвижи безрезултатно дръжката.

— Не можеш ли да отвориш? — попита той с възможно най-естествен тон.

— Не, не мога — отговори гласът на Нора.

— Защо?

— Защото така. Излизам веднага.

— Отвори, ти казвам.

Нора не отговори. Лусио си сложи пижамата, окача дрехите си, подреди чехлите и обувките. Нора влезе о хавлия, вързана на тюрбан, с леко зачервено лице.

Лусио забеляза, че си е облякла нощницата в банята. Тя седна пред огледалото и започна да си суши косата, като я решеше с безкрайни движения.

— Наистина бих искал да знам какво ти става — каза Лусио, укрепвайки гласа си. — Сърдиш се, защото излязох да се поразходя с онова момиче? Ти също можеше да дойдеш, ако искаше.

Нагоре, надолу, нагоре, надолу. Косата на Нора малко по малко започваше да блести.

— Това ти е доверието в мен, така ли? Или си мислиш, че съм искал да флиртувам с нея? Затова си сърдита, нали? Нямаш никаква друга причина, доколкото ми е известно. Но говори, говори най-сетне. Не ти се харесва, че излязох с онова момиче, това ли е?

Нора постави четката върху скрина. На Лусио му се стори много уморена, неспособна да говори.

— Може би не се чувствуваш добре — продължи той, като промени тона, търсейки сближаване. — Не си сърдита на мен, нали? Както виждаш, върнах се веднага. Какво лошо имаше в края на краищата?

— Като че ли има нещо лошо — каза Нора тихо. — Защищаваш се по начин…

— Защото искам да разбереш, че с онова момиче…

— Остави на мира онова момиче, което впрочем ми изглежда една безсрамница.

— Тогава защо ми се сърдиш?

— Защото ме излъга — рече внезапно Нора. — И защото тази вечер каза неща, които ме отвратиха.

Лусио хвърли цигарата и се приближи до нея. В огледалото лицето му беше почти смешно, истински актьор в ролята на възмутен или обиден човек.

— Но какво съм казал? Значи и теб те прихваща тъпоумието на останалите? Искаш всичко да отиде на майната си ли?

— Нищо не искам. Болно ми е, че премълча случилото се днес следобед.

— Забравих го, това е всичко. Стори ми се идиотско да се перчат за нещо, което е напълно ясно. Ще развалят пътуването, казвам ти. Ще го сринат с детинските си пинизи.

— Можеше да си спестиш тези грубости.

— А, да, забравих, че госпожата не може да слуша такива неща.

— Това, което не мога, е да търпя вулгарност и лъжи.

— Аз ли съм те лъгал?

— Премълча си за днес следобед, а то е същото. Или може би не ме смяташ достатъчно голяма, за да съм в течение на похожденията ти на кораба?

— Но, скъпа, това няма никакво значение. Беше една глупост от страна на Лапес и на другите, навряха ме в история, която не ме интересува, и аз съвсем ясно им го казах.

— Не мисля, че е било толкова ясно. Говорят ясно именно те и ме е страх. Също като теб, но не го крия.

— Страх, аз? Ако имаш пред вид тифуса двеста и не знам колко си… Именно това, което твърдя, е, че трябва да останем от тази страна и да не се забъркваме в каши.

— Те не вярват, че е тифус — каза Нора, — но независимо от това са неспокойни и не го крият като теб. Поне слагат картите на масата, опитват се да направят нещо.

Лусио въздъхна с облекчение. На това ниво всичко ставаше на пух и прах, губеше тежест и значение. Той доближи ръка до рамото на Нора, наведе се да я целуне по косата.

— Колко си ми глупавичка, колко хубава и колко глупавичка — рече той. — А аз правя всичко възможно, за да не те наскърбявам…

— Но не затова си премълчал за днес следобед.

— Затова е. За какво друго можеше да бъде?

— Защото те е било срам — каза Нора, като стана и тръгна към леглото си. — И сега пак те е срам, а в бара просто не знаеше къде да се денеш. Срам, да.

Значи не било толкова лесно. Лусио съжали за погалването и целувката. Нора решително му бе обърнала гръб, тялото й под чаршафа беше една малка враждебна стена, цялата в кривини, склонове и хребети, увенчана с гора от влажна коса на възглавницата. Стена между него и нея. Тялото й — една мълчалива, неподвижна стена.

Като се върна от банята, ухаещ на паста за зъби, Нора беше загасила светлината, без да промени позата си. Лусио се приближи, подпря коляно до ръба на леглото и отмести чаршафа.

Нора рязко се изправи.

— Не искам, върви си в леглото. Остави ме да спя.

— Е, хайде — каза той, хващайки я за рамото.

— Остави ме, ти казвам. Искам да спя.

— Добре, ще те оставя да спиш, но до теб.

— Не, топло ми е. Искам да бъда сама, сама.

— Толкова ли си сърдита? — попита той с глас, с който се говори на децата. — Толкова ли е сърдито това мъничко глупаче?

— Да — рече Нора, затваряйки очи, сякаш искаше да го заличи. — Остави ме да спя.

Лусио се изправи.

— Ревнуваш, точно това е — каза той, отдалечавайки се. — Яд те е, че излязох с Паула на палубата. Ти си тази, която през цялото време лъже.

Но вече не му отговаряха, може би дори не го чуваха.

Е

— Не, не смятам, че моят фронт на атака е по-ясен от едно число с петдесет и осем цифри или някой от онези портулани, които довеждали корабите до морски катастрофи. Усложнява се от един неудържим речников калейдоскоп, думи като мачти, с главни букви като яростни платна. Самсара например: казвам я и изведнъж ми се разтреперват всички пръсти на краката и в същност не че ми се разтреперват изведнъж всички пръсти на краката, нито пък че бедният кораб, който ме носи отпред като статуя, по-скоро евтина, отколкото добре изработена, се люшва и се разтриса под ударите на Тризъбеца. Самсара, и здравото под мен се продънва, Самсара, пушекът и парата заместват елементите, Самсара, плод на голямата илюзия, син и внук на Махамайя…

Ето ги там — излизат, недохранени и извити кучки, със своите главни букви като колони, навдрели под тежестта, повече от прекрасна, на историческите капители. Как да се обърна към малкия, към майка му, към тези мъже, по аржентински мълчаливи, и да им кажа, да им говоря за моя фронт, който се разбива на частички и се пръска като разтопен диамант сред студената битка на снежинките? Те ще ми обърнат гръб, ще си отидат, а ако предпочета да им пиша — защото понякога мисля за достойнствата на един подробен и пречистен ръкопис, резюме на дълги равноденствия на размишлението — те ще изхвърлят моите изложения със същото онова смущение, което ги подтиква към прозата, към интересчийството, към пределно ясното, към журналистиката с многобройните й маскировки. Монолог, единствена задача за душата, потопена в разнородното! Какъв кучешки живот!

(Пъргав пирует под звездите от страна на Персио.)

— В края на краищата не може да им се прекъсва храносмилането на едно рибно ястие с диалектики, с антропология, с непонятния разказ на Козма Индикоплевст, с блестящи книги, с отчаяната мантика, която там горе, ми предлага пламтящите си идеограми. След като аз самият, като полусмачкана хлебарка, тичам с половината си крака от една дъска на друга, разбивам се от главоломната височина на една тресчица, родена при сблъсъка на един пирон от обувката на Пресути с един сък в дървото… Въпреки всичко започвам да разбирам, това е нещо, което прекалено много прилича на треперене, започвам да виждам, то е по-слабо от вкус на прах, започвам да започвам, тичам назад, връщам се! Да се върнеш, да, там отговорите спят своя личинков живот, своята първа нощ. Колко пъти в колата на Леубаум, пропилявайки края на седмицата из равнината на Буенос Айрес, съм усещал, че трябва да поръчам да ме зашият в един чувал и да ме хвърлят край пътя, някъде около Боливар или Пергамино, край Касбас или Мерседес, където и да е, стига да има сови по жиците и жалки коне, търсещи тревата, отнета им от есента. Вместо да приемам бонбоните, които Хорхе упорствуваше да ми пъха по джобовете, вместо да бъда щастлив редом с естественото и покровителствено величие на Клаудия, аз трябваше да се отдам на нощта в пампата, както тук, тази нощ, в чуждото, недоверчиво море, да легна по гръб, та пламтящата завивка на небето да ме покрие до гуша и да оставя соковете отгоре и отдолу постепенно да направят от мен червей, набрашнен палячо, който е истината за палатката, опъната над звънчетата му, кравешка мърша, която превръща в проклятие въздуха на триста метра наоколо, проклятие от достоверност, проклятие от истина, проклятие само за проклетите, които си запушват носа с благонравие движение и тичат да се подслонят в своите Плимути или в спомена за записите си на сър Томас Бийчъм, от глупави умници, о, бедни приятели!

(Нощта се разчупва за миг от преминаването на падаща звезда и също за миг „Малкълм“ израства на платна и мачти, на излезли от употреба приспособления, и потреперва, сякаш по-различен вятър го пронизва откъм борда, а Персио, изпънат към хоризонта, забравя за радара и телекомуникациите и му се явява нещо като видение: бригове и фрегати, турски каравели, гръко-римски сайки, венециански полакри, холандски урки, тунизийски синдали и тоскански галеоти, по-скоро плод на Пио Бароха и дълги отегчителни часове при Крафт към четири следобед, отколкото на истинско познаване на смисъла на тези кичести думи.)

Защо е това безредно натрупване, в което не мога да различа истината от спомена, имената от присъствията? Ужасът на ехолалията, на безсъдържателния каламбур. Но с ежедневния говор се стига само до маса, отрупана с храни, до среща с шампоана или самобръсначката, до преживянето от дълбокомислена уводна стария, до някоя програма на действие или размишление, които този гласпапир, пламнал над главата ми, превръща в нещо по-незначително и от пепел. Скрит в буренаците на пампата, трябваше часове наред да се вслушвам в бега на косматия броненосец и в усърдното покълване на синасината. Сладки и глупави родни думи, несъстоятелно предисловие към всичко свято, как галят езика ми с лепкави лапички, растат подобно на дълбоките орлови нокти, освобождават ми постепенно достъпа до истинската нощ, далеч оттук и съвсем близка, като премахват всичко от пампата до Южното море, Аржентино моя — там, на фона на тази фосфоресцираща завеса, мрачни, ако не зловещи улици на Чакарита, обикаляне на автобуси, отровени от цветове и щампи. Всичко ме свързва, защото всичко ме впримчва. Ту пак Амару — космически, смешен, точи думи, в които моето непреклонно ухо все още долавя вдъхновение от неделния брой на „Ла Пренса“ или от някоя беседа на доктор Рестели, гимназиален учител. Но разпънат на кръст в пампата, притиснат по гръб в тишината на милиони трезви котки, загледани в мен от млечния поток, който те невъзмутимо лочат, щях да приема може би това, което книгите скриваха от мен, щях да разбера изведнъж втория и третия смисъл на толкова телефонни указатели, на железопътната линия, която вчера поучително размахвах за просвещение на разбиращия Медрано, както и защо чадърът винаги ми се къса отляво, а и това трескаво търсене на чорапи само в гълъбовосиво или в бордо. От знание до разбиране и от разбиране до знание — несигурен път, който със запъване смътно различавам с помощта на анахронични запаси от думи, застрашени размисли, остарели призвания, смайване на началниците ми и осмиване на служителите от асансьорите. Няма значение, Персио продължава, Персио е този безутешен атом край пътя, недоволен от съществуващите закони, този малък бунт, откъдето започва катафалката на водородната бомба, прелюд към гъбата, на която се наслаждават редовните посетители на улица „Флорида“ и сребърния екран. Виждал съм американската земя в часове, най-близки до последната изповед, катерил съм се пеша по върховете на Упсалата, спал съм с мокра кърпа на лицето, пресичайки Чако, скачал съм от влака в Пампа дел Инфиерно, за да усетя свежестта на земята в полунощ. Познавам миризмите на улица „Парагвай“ и на „Годой Курс“ в Мендоса, където компасът на виното тече сред мъртви котки и железобетонни корпуси. Трябваше да дъвча кока при всяко пътешествие, да изострям самотните надежди, които навикът отпраща в дъното на сънищата, да усещам как в тялото ми расте третата ръка, тази, която очаква да сграбчи времето и да го обърне, защото все някъде трябва да е тази трета ръка, която понякога се прокрадва мълниеносно в настойчивостта на някой стих, в мазката на някоя четка, в някое самоубийство или в нечия святост, които престижът и известността незабавно осакатяват и заместват с бляскави доводи, тази дейност на прокажен каменар, която наричат обясняване и обосноваване. О, аз усещам, че в някой невидим джоб се затваря и разтваря третата ръка и с нея бих искал да те галя, хубава нощ, нежно да съживявам имената и датите, които малко по малко скриват слънцето, слънцето, което веднъж в Египет се разболяло и чак ослепяло и имало нужда от някой бог, за да го излекува… Но как да обясня това на другарите си спътници, на самия мен, след като всеки миг се гледам в огледало от лукавство и се приканвам да се върна в кабината, където ме очакват чашата прясна вода и възглавницата, огромното бяло поле, по което ще галопират сънищата? Как да съзра третата ръка, без да се слея с поезията, това предателство от дебнещи думи, тази сводница на красотата, на благозвучието, на щастливия край, на толкова много проституция с платнени корици, разяснявана в институтите по стилистика? Не, не искам понятна поезия на кораба, нито воду, нито встъпителни обреди. Нещо друго, по-непосредствено близко, по-малко съвокупляемо с думата, освободено от традиции, за да може най-сетне онова, което всяка традиция крие, да блесне като ятаган от плутоний през параван, изписан с картинки. Излегнат в люцерната, можах да встъпя в този ред, да опозная формите му, защото те не ще бъдат думи, а чисти ритми, рисунки по най-чувствителната част на дланта на третата ръка, сияйни първообрази, безтегловни тела, където се крепи тежестта и нежно бълбука кълнът на милостта. Нещо все повече се доближава до мен, но аз отстъпвам, не умея да се сдобрявам със сянката си; може би ако намеря начин да кажа нещо от това на Клаудия, на веселите младежи, които тичат към неизброими игри, думите ще се превърнат във факли по пътя и ето тук, вече не в равнината, където измених на дълга си, като й отказах прегръдката си сред орната земя, ето тук третата ръка ще отрони в най-важния час един първи часовник вечност, среща, сравнима със сблъсъка между огъня на свети Елм и проснат да съхне чаршаф. Но аз съм като тях, ние сме тривиални, ние сме метафизически много преди да бъдем физически, бягаме пред въпросите, за да не ни разкъсат панталоните техните зъби, и ето така се измисля футболът, така се става радикал или младши лейтенант, или коректор при Крафт, безмерно вероломство! Медрано е може би единственият, който го знае; ние сме тривиални и плащаме за това с щастие или нещастие, щастието на съсела, сврян в дупката си, тайното нещастие на Раул Коста, който притиска към черната си пижама лебед от пепел, и дори когато се раждаме, за да задаваме въпроси и да дебнем отговорите, нещо безкрайно смущаващо, скрито в маята на аржентинския хляб, в цвета на железопътните билети, или количеството калций във водата, ни тласка необуздано към тоталната драма, ние скачаме на масата, за да танцуваме танца на Шива[7], сграбчили с цяла ръка огромен лингам, или стоим под заплахата на амока — куршум в главата или газ, вонящи на метафизика без посока, на несъществуващи проблеми, на предполагаема невидимост, които удобно забулват в дим централната пустота, статуята без глава, без ръце, без лингам и без йони, подобието, удобната принадлежност, мръсната склонност, чиста рима до безкрайност, в която намират място и наука, и съвест. Защо преди всичко не изхвърлим през прозореца отровната тежест на една скалъпена история, защо не се откажем от чествуванията и не претеглим сърцата си на кантара от сълзи и глад? О, Аржентина, защо е този страх от страха, тази празнота за прикриване на празнотата? Вместо съда на мъртвите, възпят в папируси, защо не нашият съд на живите, главата, която се счупва в Майската пирамида[8], за да се роди най-сетне третата ръка с брадва от диамант и хляб, цвете на новото време, нейното утре на пречистване и единение? Кой е кучият син, заговорил за лаврите, които сме успели да постигнем? Ние ли, ние ли сме постигнали лаврите? Но нима е възможно да сме толкова долни?

Не, не смятам, че моят фронт на атаката е по-ясен от едно число с петдесет и осем цифри или от някой от онези портулани, които довеждали корабите до гибел. Усложнява се от един неудържим речников калейдоскоп, думи като мачти, с главни букви.

[1] Заповедите са си заповеди (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Съвременен италиански поет и романист. — Б.пр. ↑

[3] Безучастие (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Скандинавска и старогерманска богиня на любовта. — Б.пр. ↑

[5] Господинът сърдит ли е? (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Не те карам да го казваш, малкият (фр.). — Б.пр. ↑

[7] Шива — един от главните богове в шгдуизма, бор разрушител и оплодител. — Б.пр. ↑

[8] Отбелязва мястото, където е създаден Буенос Айрес. — Б.пр. ↑

Втори ден

XXXII

Добре че предвидливо се бе сетила да вземе няколко списания, защото книгите в библиотеката бяха на някакви странни езици, а две-три, които тя бе намерила на испански, бяха за войни и еврейски въпроси и други прекалено философски работи. Докато чакаше доня Пепа да приключи с ресането, Нелчето с наслада се отдаде на съзерцание на снимките от различни коктейли в големите столични резиденции. Много й допадаше елегантният стил на Хакобита Ечанис, когато тя разговаряше с читателките си така непосредствено, сякаш действително бе една от тях, без да си придава важност за това, че се движи в най-доброто общество, но като същевременно показваше (защо ли майка й държи на това слугинско руло, господи?), че принадлежи към един свят, където всичко е розово, уханно, надянало ръкавици. Непрекъснато ходя по модни ревюта — доверяваше Хакобита на своите верни читателки — Лусня Шлайфер, която е толкова сладка, а освен това и умна, изнася лекция за еволюцията на дамската мода (по повод изложбата на платове на Гет и Чавес), а хората от улицата междувременно остават със зяпнали уста при вида на немачкаемите плисирани поли, до вчера все още част от американската магия… В Алвеар френското посолство кани подбрана публика, да я просвети по въпросите на парижката мода (както казваше един моделиер: Кристиан Диор върви напред, а всички ние се опитваме да го следваме). Има френски парфюми за подарък на всяка поканена дама и всички те си тръгват предоволни, прегърнали пакетчето си…

— Е, готова съм — рече доня Пепа. — И вие ли, доня Росита? Изглежда, че времето е хубаво.

— Да, но корабът отново започва да се люлее — каза доня Росита, съвсем не очарована. — Да вървим, моето момиченце.

Нелчето затвори списанието, но не пропусна да се осведоми преди това, че Хакобита току-що била посетила изложбата по градинарство в парка Сентенарио, че там срещнала Хулиа Бурлич де Сен, заобиколена от кошници с цветя и приятели, Стела Моро де Каркано и неуморимата госпожа Удаондо. Тя си зададе въпроса, защо госпожа Удаондо да е неуморима. И всичко това е станало в парка Сентенарио, зад ъгъла на къщата, в която живееше Кока Чименто, колежката й от магазина? Спокойно е можело да отидат и те двете някоя събота следобед, да бяха поискали Атилио да ги заведе да поразгледат изложбата по градинарство. Но наистина корабът доста се люлее, сигурно на майка й и на доня Росита ще им стане лошо веднага щом пийнат малко мляко, а и на нея самата… Срамота е да те карат да ставаш толкова рано; след като пътуването е развлекателно, закуската не би трябвало да се сервира преди девет и половина, както при елегантните хора. Когато Атилио се появи, свеж и оживен, тя го попита дали не може да си остане човек в леглото до девет и половина и да звънне, за да му донесат закуската в каютата.

— Ама разбира се — отвърна Пелуса, който не беше особено сигурен. — Тук си правиш каквото си искаш. Аз ставам рано, защото обичам да гледам морето, когато слънцето изгрява. Сега съм гладен, та две не виждам. Какво ще кажеш за времето? Има едни вълнища!… Само дето делфините още не се виждат, но сигурно следобед ще ги видим. Добър ден, госпожо, как сте? Как е хлапето, госпожо?

— Още спи — каза госпожа Трехо, която съвсем не беше сигурна, че думата хлапе е подходяща за Фелипе. — Горкият, прекарал нощта много неспокойно, както ми казва мъжът ми.

— Много е изгорял — рече Пелуса с компетентен вид. — Предупредих го аз два-три пъти: Виж какво, малкия, имам опит, знам какво ти казвам, не се прави на луд първия ден… Но какво да се прави. Нищо, така ще се научи. Вижте, аз, когато бях в казармата…

Доня Росита пресече неизбежните възпоминания за войнишкия живот, като заяви, че трябва да се качат в бара, защото в коридора люлеенето се усещало по-силно. Това беше достатъчно госпожа Трехо да започне да усеща, че и тя има стомах. Тя щяла да пие само чаша чисто кафе, доктор Виняс й бил казал, че това било най-подходящо при бурно море. Доня Пепа обаче смяташе, че едно порядъчно количество хляб с масло уталожва кафето с мляко, но виж, без никакво сладко, защото сладкото съдържа захар, а това сгъстява кръвта, което пък е най-лошото при морска болест. Господин Трехо, присъединил се към групата, сметна, че тази теория има някаква научна обосновка, но дон Гало, който изплува от люка като шамандура, сръчно изтласкан от железните ръце на шофьора, прояви решителна готовност да излапа една порция сланина с яйца. И други пътници пристигаха в бара, Лопес се спря да прочете една обява, с която се потвърждаваше осигуряването на фризьорски и бръснарски услуги и се уточняваха часовете. Беба направи едно забавно влизане по свой вкус, със спиране на последното стъпало и вяло оглеждане на обстановката, след което видяха да влиза Персио, облечен със синя риза и кремави, прекалено големи за него панталони, а барът се изпълни с разговори и приятни миризми. Вече на втората цигара, Медрано надникна за малко да види дали Клаудия е там. Обезпокоен, той отново слезе и почука на вратата на кабината й.

— Безкрайно недискретен съм, но помислих, че може би Хорхе все още не е добре и имате нужда от нещо.

Загърната в червен пеньоар, Клаудия изглеждаше по-млада. Тя му протегна ръка, без никой от двамата да разбира добре защо е нужен този официален поздрав.

— Благодаря ви, че дойдохте. Хорхе е значително по-добре и спа много хубаво през цялата нощ. Тази сутрин ме попита дали сте стояли дълго при него… Но по-добре той сам да ръководи разпитите.

— Дойде най-сетне — рече Хорхе, който му говореше на „ти“ без никакво стеснение. — Снощи обеща да Ив разкажеш едно приключение на Дейви Крокет, недей да забравяш.

Медрано обеща, че по-късно ще му разкаже главозамайващи приключения на героите на прериите.

— Но сега ще отида да закуся. Майка ти трябва да се облече, а и ти също. Ще се видим на палубата, утрото е чудесно.

— Добре — каза Хорхе. — Ама снощи как бъбрехте.

— Ти чуваше ли ни?

— Разбира се, но сънувах също разни работи от планетата. Ти знаеше ли, че ние с Персио си имаме планета?

— Малко е прекопирана от Сент Егзюпери — довери му Клаудия. — Но тя е чудесна и там е пълно с невероятни открития.

Докато се връщаше в бара, Медрано помисли, че промеждутъкът на нощта тайнствено беше преобразил лицето на Клаудия. Тя се бе разделила с него с израз на умора и огорчение, сякаш всичко, доверено от него, я беше наранило. А думите, с които бе коментирала неговото признание — малко на брой, може би изречени без охота, почти всичките остри и хапливи — бяха противовес на огорченото й лице, изнурено от неочаквана умора, но не само физически. Тя се беше отнесла с него строго, без грубост, но и без съжаление, заплащайки за искреността с искреност. Сега той отново срещаше дневната Клаудия, майката на лъвчето. „Не е от тези, които дълго влачат тъгата — помисли той с благодарност. — А и аз не съм, но бедният Лопес, той за сметка на това…“ Защото Лопес беше казал, че е много добре, но в същност не бе спал кой знае колко.

— Ще се подстригвате ли? — попита той. — В такъв случай да отидем заедно и може да поприказваме, докато чакаме. Аз смятам, че бръснарницата е институция, която трябва да се поддържа.

— Жалко, че няма салон за лъскане на обувки — каза Медрано развеселен.

— Жалко наистина. Я погледнете Рестели как се е издокарал.

Под разтворената яка на спортната риза червеното шалче на бели точки стоеше много добре на доктор Рестели. Бързото и решително сприятеляване между него и дон Гало се скрепяваше с чести допитвания до един списък, който те усъвършенствуваха с помощта на молив, взет назаем от бармана.

Лопес започна да разказва за експедицията си от предната вечер, след като предупреди, че няма много за разказване.

— Резултатът е отвратително настроение и желание да погнеш с ритници всички липиди, или както там се казват тия типове.

— Питам се дали не си губим времето — рече Медрано. — Аз разсъждавам така — от една страна, ме е яд да си губя времето в безполезни проверки, а, от друга, ми се струва, че да стоим така е все едно да прахосваме дните. Трябва да признаем, че за сега привържениците на статуквото се проявяват повече от нас.

— Но вие не смятате, че те са прави.

— Не, разглеждам положението, нищо повече. На мен лично ми се иска да продължим търсенето на проход, но не виждам друго разрешение, освен насилието, а не бих искал да развалям пътуването на останалите, още повече когато те, изглежда, са твърде доволни.

— Докато свеждаме всичко до проблеми… — каза Лопес с раздразнен вид. — Всъщност аз се събудих в лошо настроение и кавгата се мъчи да избие откъдето успее. А виж, защо се събудих в лошо настроение? Загадка, чернодробни работи.

Но работите съвсем не бяха чернодробни, освен ако черният дроб има червена коса. При все това той си беше легнал доволен, убеден, че нещо ще се определи и че то няма да е неблагоприятно за него. „Все едно, тъжно ми е“, си каза, загледан мрачно в празната си чаша.

— Това момче Лусио отдавна ли е женено? — зададе той въпроса, преди да е успял да го помисли.

Медрано се загледа в него. На Лопес се стори, че той се колебаеше.

— Вижте, вас не бих искал да лъжа, но не бих желал и да се разчуе. Предполагам, че официално се представят за младоженци, но все още им предстои малкото тържество, което се отслужва в канцелария, ухаеща на мастило и стара кожа. Лусио нямаше нищо против да ми го каже в Буенос Айрес — ние понякога се срещаме в университетския клуб. Съвпадения, които дължим на калистенията.

— Истината е, че това не ме интересува особено много — каза Лопес. — Естествено ще запазя тайната заради неосъзнатото мъченичество на дамите на борда, но не бих се учудил тънкият им нюх… Погледнете, ето, на една вече започва да й прилошава.

С жест, в който непохватността се съчетаваше със значителна сила, Пелуса хвана майка си под ръка и я помъкна към изходната стълба.

— Малко свеж въздух и веднага ще ти мине, мамо. Нелче, ти приготви един лежащ стол някъде на завет. Защо яде толкова хляб с конфитюр? Нали ти казах, спомни си.

С леко съзаклятнически вид дон Гало и доктор Рестели направиха знак на Медрано и Лопес. Списъкът, който държаха в ръка, вече беше доста дълъг.

— Да поговорим за нашата вечеринка — предложи дон Гало, като запали пура със съмнително качество. — Вече е време да се позабавляваме, дявол да го вземе.

— Добре — каза Лопес. — А после отиваме в бръснарницата. Чудесна програма.

XXXIII

Нещата се уреждат по най-неочаквания начин, помисли Раул, като се събуди. Плесницата на Паула му послужи да си легне много по-склонен да спи, отколкото преди това. Вече буден, след отлична почивка, той отново си представи как Фелипе слиза в тази долнокачествена Нибеланд с виолетово осветление, измъква се сам, за да се чувствува независим и по-сигурен в себе си. Проклет сополанко, с право се мъчи сега от тежко пиянство плюс слънчасване. Той си го представи (докато гледаше замислено Паула, която започваше да мърда в леглото) как влиза в каютата на Орф и на горилата с татуировката на ръката, прави мили очи, изкарва си една почерпка, перчи се като петле и вероятно говори лошо за останалите пътници. „Един бой, един хубав, заслужен бой“, помисли си той, но се усмихваше, защото да бие Фелипе би било все едно да…

Паула отвори едно око и го погледна.

— Здрасти.

— Здрасти — каза Раул. — Look, love, what envious streaks. Do lace the severing clouds in yonder east…[1]

— Наистина ли има слънце?

— Night’s candles are burnt out, and jocund day…[2]

— Ела да ме целунеш — каза Паула.

— Нямам и намерение.

— Ела, не ми се сърди.

— Сърдене е голяма дума, мила моя. Сърденето трябва да се заслужи. Снощи ти ми се видя просто луда, но това е отдавнашно впечатление.

Паула скочи от леглото и за изненада на Раул се появи с пижама. Доближи се до него, разроши косата му, погали го по лицето, целуна го по ухото, погъделичка го. Смееха се като деца и най-сетне той я прегърна и също я загъделичка, докато тупнаха на килима и се търкулнаха чак до средата на кабината. Паула се изправи с един скок и се завъртя на един крак.

— Не си сърдит, не си сърдит — рече тя. Започна да се смее, докато все още танцуваше. — Ама ти пък беше толкова долен, да ме оставиш да стана така…

— Да те оставя да станеш? Скитница такава, ти стана гола просто защото си ексхибиционистка и защото знаеш, че не съм способен да ида да го кажа на твоя Ямайка Джон.

Паула седна на пода и сложи двете си ръце на коленете му.

— Защо на Ямайка Джон, Раул? Защо на него, а не на някой друг?

— Защото ти харесва — отвърна Раул скромно. — И защото той е луд по теб. Est-ce que je t’apprend des nouvelles?[3]

— Не, истината е, че не. Трябва да поговорим за това, Раул.

— Съвсем не. Търси си друга изповедалня. Но аз ти опрощавам греховете, виж това, да.

— О, трябва да ме изслушаш. Ако ти не ме изслушаш, какво ще правя аз тогава?

— Лопес — каза Раул — заема кабина номер едно, в коридора от другата страна. Ще видиш как той ще те изслуша.

Паула го погледна замислено, въздъхна и двамата едновременно скочиха, всеки с намерение да пристигне пръв банята. Спечели Паула и Раул отново се изтегна в леглото и запуши. Един хубав бой… Няколко души заслужаваха по един хубав бой. Бой с цветя, с мокри кърпи, с бавно и уханно драскане. Бой в продължение на часове, прекъсван от сдобрявания и нежности, съвършен речник на ръцете, способен да премахне и оправдае несръчността, само и само за да я повтори по-късно сред вопли и сред крайната забрава, като диалог на статуи или леопардова кожа.

В десет и половина палубата започна да се пълни с хора. Съвършено идиотски хоризонт окръжаваше „Малкълм“ и Пелуса се отегчи да дебне от всички посоки признаците на чудесата, предсказани от Персио и Хорхе.

Но кой виждаше и знаеше всичко това? Този път не Персио, който съсредоточено се бръснеше в кабината си, макар естествено всеки да можеше да оцени ансамбъла, стига да прояви интерес, да излезе и да тръгне кротко на среща с носа, като все по-ясна картина (хора в шезлонгите, хора, притихнали край борда, хора, налягали по земята или седнали до басейна). Така, тръгвайки от първата дъска на нивото на стъпалата, наблюдателят (който и да бил той, защото Персио се пръскаше със спирт в кабината си) можеше да напредва бавно или бързо, да спира при някоя кафява или черна катранена бразда, да се изкачва по някоя вентилационна лула или да се катери на някой марс, хубаво омазан с бяла боя, освен ако не предпочиташе да обхване ансамбъла, да запамети изведнъж частичните положения и моментните движения, преди да обърне гръб на сцената и да посегне към джоба, където се затопляше пакетчето „Честърфийлд“ или „Партикуларес Ливианос“[4] (които ставаха вече оскъдни, все по-лични и все по-леки, лишени от източници на доставки).

От високото — гледна точка валидна, макар и неприложима — премахването на мачтите, сведени до два незначителни диска, също като камбанарията на Джото, видяна от лястовица, увиснала над самия й център, се свежда до смешен квадрат, загубва с височината и обема всякакъв престиж (а и човек на улицата, гледан от четвъртия етаж, е за миг нещо като космато яйце, понесло се из въздуха над светлосива или синя напречна греда, поддържана от тайнствена левитация, която скоро се обяснява от два активни крака и стръмен гръб, който срива със земята чистата геометрия). Горе, най-неудачната гледна точка: ангелите виждат един Сезанов свят: сфери, конуси, цилиндри. Тогава едно неочаквано изкушение ни подтиква да се приближим към мястото, откъдето Паула Левалие съзерцава вълните. Сближение, храна на познанието, огледало за чучулиги (но всичко това Персио ли го мисли, Карлос Лопес ли го мисли, кой създава това уподобяване и търси, като добросъвестен фотограф, благоприятния ракурс?), и вече до Паула, досами Паула, почти насред Паула — откриването на един свят, засиял с всички цветове на дъгата, който се люшка и се променя всеки миг, косата й, където слънцето си играе като котка с червено кълбо, всеки косъм пламтящо клонче, електрическа жичка, по която тече токът, задвижил „Малкълм“ и машините по света, дейността на хората и разгрома на галактиките, напълно неописуемия космически swing[5] на този първи косъм (наблюдателят не успява да се отдалечи от него, останалото е мъгляв фон, като в close-up[6] на лявото око на Симона Синьоре, където всичко друго не е нищо повече от безсмислената каша от грис, която едва по-късно ще приеме името ухажор или майка, или кръчма от седми район). А същевременно всичко е като китара (но ако Персио беше тук, той би провъзгласил китарата, отричайки сравнението — няма като, всяко нещо е вкаменено в своята нещност, останало е измама — и нямаше да позволи да я използуват като метафорична комбинация, от което може да се заключи, че вероятно Карлос Лопес, че вероятно Габриел Медрано, но най-вече Карлос Лопес е причинител и потърпевш на тези видения, предизвикани и изстрадани под синьото небе); и така, накратко, всичко е китара, гледана отгоре, с отвор в окръжността на грот-мачтата, със струни в безобидните жици, които звънят и трептят; ръката на китариста е поставена на прагчетата, без госпожа Трехо, отпусната в един зелен шезлонг, да знае, че тя е тази ръка, свита, притаила се върху прагчетата, а другата ръка е морето, пламнало откъм левия борд, който потупва хълбока на китарата, както циганина, когато чака или прави пауза в канте хоидо, морето, както го е почувствувал Пикасо, когато е рисувал човека с китарата, който е бил на Аполинер. Това вече не може да го мисли Карлос Лопес, но Карлос Лопес е този, който, застанал до Паула, е зареял поглед в един-единствен косъм от нейната глава и усеща как трепти един инструмент в объркания напор на сили, какъвто е всяка коса, в потенциалното кръстосване на хиляди и хиляди косми, всеки един струна на мълчалив инструмент, който ще се понесе над километри море, арфа като арфата-жена на Йероним Бош, в същност друга една старинна китара, в същност една и съща музика, която изпълва устата на Карлос Лопес с наситен вкус на ягоди, на умора, и на думи.

— Ама че махмурлук, майка му стара — промълви Фелипе, изправяйки се в кревата.

Въздъхна облекчено, като разбра, че баща му вече е излязъл на палубата. Завъртайки внимателно глава, той се увери, че не е чак толкова страшно. Като си пусне един душ (и след едно хубаво цамбурване в басейна), ще се чувствува чудесно. Събличайки пижамата, той погледна зачервените си рамене; вече почти не го сърбяха, отвреме-навреме един бодеж пробягваше по кожата му и го принуждаваше внимателно да се почесва. Великолепно слънце навлизаше през илюминатора. „Днес цял ден съм на басейна“, помисли Фелипе, протягайки се. Езикът му пречеше като късче парцал в устата. „Ама че тип е тоя Боб, какъв ром има само“ — с мъжкото задоволство, че е свършил нещо важно, че е престъпил някакъв си принцип. Изведнъж си спомни за Раул, потърси лулата и кутията с тютюн. Кой ли го беше довел в кабината и го беше сложил да си легне? Спомни си за кабината на Раул, за прилошаването му в банята и как Раул отвън е чувал всичко. Затвори очи, засрамен. Може би Раул го беше довел в кабината, но какво ли са казали старците на Беба, като са го видели толкова зле. Сега си спомняше как една ръка бавно мажеше нещо успокоително по ръцете му и някакви далечни думи — старият се заяждаше. Кремът на Раул, Раул беше говорил за някакъв крем или му го беше дал, но какво значение имаше това, той изведнъж усети глад, може би всички вече са закусили, сигурно е много късно. Не, девет и половина. Но къде е лулата?

Той направи няколко крачки, пробно. Чувствуваше се чудесно. Лулата намери в едно чекмедже на скрина между кърпите, а кутията с тютюна — навряна при чорапите. Хубава лула, каква английска форма само, Сложи я в устата си и отиде да се погледне в огледалото, но изглеждаше странно — гол до кръвта, а с такава готина лула. Не му се пушеше, още усещаше вкуса на рома и тютюна на Боб. Колко чудесен беше този разговор с Боб, какъв невероятен тип.

Мушна се под душа като премина от почти врялата към студената вода. „Малкълм“ лекичко подскачаше и беше много приятно да поддържаш равновесие, без да използваш хромираните дръжки. Той бавно се насапунисваше, като се разглеждаше в голямото огледало, заело почти нацяло една от стените на банята.

Оная в публичния дом му беше качала: „Хубаво тяло имаш, момче“, и това му беше вдъхнало кураж тогава. Разбира се, че има страхотно тяло, гръб — триъгълник, както типовете по филмите или на ринга, крака — стройни, но вкарваха гол от средата на игрището. Затвори душа и отново се погледна — лъснал от водата, с надвиснала над челото коса; отхвърли я назад, прие безразличен вид, погледна се под три четвърти ъгъл, в профил. Коремните мускули бяха добре очертани; Ордоньес казваше, че това е едно от нещата, по които се познава атлетът. Той се стегна, като се стараеше да се покрие колкото се може повече с възли и изпъкналости, вдигна ръце като Чарлз Атлас и си помисли, че би било хубаво да има такава снимка. Но кой ли пък ще му направи такава снимка, макар че той беше виждал снимки, за които изглеждаше невероятно, че някой е присъствувал там да направи, например ония, дето един си ги беше правил сам, и то с мадама, в различни пози, на снимките се виждаше гуменият шнур, който типът стискаше между пръстите на краката си, за да може да снима в най-подходящия момент, и се виждаше всичко, абсолютно всичко. Всъщност разкрачена жена е нещо доста гадно, повече, отколкото мъж, особено на снимка, защото оня път в публичния дом, освен че тя през цялото време се движеше, а и човек проявява интерес другояче, но така, като гледаш снимките отстрани… Той сложи ръце на корема си, ама че работа, не можеше дори да помисли за такива неща. Уви се в кърпата и започна да се реши, подсвирквайки. Понеже си беше сапунисвал главата, косата му беше много мокра и мека и не успяваше да нагласи лимбата. Постоя известно време, докато постигне задоволителни резултати. После се съблече отново и започна да кляка, като се поглеждаше отвреме-навреме в огледалото, за да види дали не му се разваля лимбата. Беше с гръб към вратата, която беше оставил отворена, когато чу писъка на Беба. Видя лицето й в огледалото.

— Безсрамник — каза Беба, отдалечавайки се от полезрението. — Прилично ли е според теб да ходиш гол на отворена врата?

— Е, няма да умреш я, като си ми видяла малко задника — рече Фелипе. — Нали затова сме брат и сестра.

— Ще кажа на татко. Да не мислиш, че си на осем години?

Фелипе си облече хавлията и влезе в каютата. Започна да пълни лулата, втренчил поглед в Беба, която беше седнала на ръба на леглото.

— Изглежда, вече си по-добре — каза Беба неприветливо.

— Ами, нищо ми нямаше. Бях се прегрял на слънце.

— Слънцето не мирише.

— Стига, не досаждай. Можеш да се измиташ.

Той се закашля, задавил се с първата глътка дим.

Беба го гледаше развеселена.

— Мисли си, че може да пуши като голям човек — рече тя. — Кой ти подари лулата?

— Много добре ти е известно, глупачке.

— Мъжът на червенокосата, нали? Късмет имаш ти.

Първо се сдушваш с госпожата и после мъжът ти подарява лула.

— Заври си мнението в задника.

Беба продължаваше да го наблюдава и както изяжда, оценяваше постепенното му овладяване на лулата, която започваше да тегли добре.

— Много смешно — каза тя. — Снощи мама се беше разлютила против Паула. Да, няма какво да ме гледаш така; разлютила. Знаеш ли какво каза? Обещай, че няма да се сърдиш.

— Нищо не обещавам.

— Тогава няма да ти кажа. Каза… „Тази жена се навира при детето.“ Аз те защитих, повярвай ми, но не ми обърнаха внимание, както винаги. Ще видиш, че ще стане някоя каша.

Фелипе почервеня от яд, отново се задави и накрая остави лулата. Сестра му скромно гладеше крайчеца на кувертюрата.

— Старата е върхът — рече най-сетне Фелипе. — Но какво си мисли тя за мен? До гуша ми е дошло с това „детето“, някой ден всичките ще ги пратя по… (Беба беше сложила пръсти в ушите си.) И теб на първо място, божа кравичке, сигурно ти си отишла да портиш, че аз… Какво излиза, че не може да се говори с жените, така ли? Ами кой ви докара вас тук, я кажи? Кой ви плати пътя? Виж какво, изчезвай, че ми се иска да ти лепна два шамара.

— Аз на твое място — каза Беба — щях по-внимателно да флиртувам с Паула. Мама каза…

Вече при вратата тя се полуобърна. Фелипе стоеше все на същото място, с ръце в джобовете на халата и с вид на ученик, който прикрива страха си.

— Представи си Паула да разбере, че ти викаме детето — каза Беба, затваряйки вратата.

Подстригването е метафизическа операция — изказа мнение Медрано. — Дали вече има психоанализ и социология на бръснаря и клиентите му? Това е преди всичко ритуал, който ние спазваме и облагодетел-ствуваме през целия си живот.

— Когато бях малък, бръснарницата ме впечатляваше не по-малко от църквата — каза Лопес. — Имаше нещо тайнствено в това, че бръснарят донася специален стол, а и в усещането на ръката, която притиска главата ти като кокосов орех и я завърта от едната страна на друга… Да, ритуал, вие сте прав.

Те се облакътиха на парапета, търсейки каквото и да е в далечината.

— Всичко е нагласено така, че в бръснарницата да има нещо от храма — рече Медрано. — Първо, фактът, че половете са разделени, й придава специално значение. Бръснарницата е като билярдните салони и писоарите, андроцей, който ни връща известна необяснима свобода. Навлизаме в територия, много различна от тази на улицата, домовете и трамваите. Вече сме изгубили разговорите само за мъже на масата след храна, както и кафенетата със семеен салон, но все още браним някои укрепления.

— А миризмата, която човек разпознава, в който и да е край на земята.

— А може би те съществуват, за да има възможност мъжът, насред демонстрациите за мъжественост, да отстъпи пред един вид еротизъм, който самият той смята за женствен, може би безпричинно, но е така, и от който възмутено би се отказал при други обстоятелства. Фрикциите, компресите, парфюмите, ревностното инструктиране при подстригване, огледалата, талкът… Ако изброите тези неща извън контекста, не са ли те жената?

— Разбира се — каза Лопес, — а това доказва, че дори насаме мъжът не е освободен от тях, слава богу. Да погледаме тритоните и нереидите, които малко по малко нахлуват в басейна. А може да се гмурнем и ние.

— Идете вие, приятелю, аз ще се поразходя на слънце.

Атилио и годеницата му току-що живописно се бяха хвърлили във водата и с викове провъзгласяваха, че е много студена. С подчертано опечален вид Хорхе потърси Медрано и му съобщи, че Клаудия не му разрешава да се къпе.

— Е, нищо, ще се изкъпеш следобед. Снощи не ти беше много добре, а вече чу, че водата е ледена.

— Само студена е — рече Хорхе, който обичаше точността в някои случаи. — Мама цял живот ме праща да се къпя, когато нямам желание и… и…

— И обратното.

— Точно така. Ти няма ли да се къпеш, лунатични Персио?

— О, не — каза Персио, който сърдечно стискаше ръката на Медрано. — Прекалено много обичам заседналия живот, а освен това веднъж нагълтах толкова много вода, че повече от четиридесет и осем часа не можах да проговоря.

— Ти си измисляш — отсъди Хорхе, съвсем неубеден в това. — Медрано, видя ли глицида там горе?

— Не. На капитанския мостик ли? Че там никога няма никой.

— Ама аз го видях. Когато излязох на палубата преди малко. Беше там, погледни, точно между тези две стъкла; сигурно въртеше щурвала.

— Странно — каза Клаудия. — Когато Хорхе ме предупреди, вече беше късно и никого не видях. Човек си задава въпроса как ли управляват този кораб.

— Съвсем не е необходимо да са залепени за стъклата — рече Медрано. — Мостикът е много обширен, предполагам, и вероятно се настаняват в дъното или пред масата с картите… — той заподозря, че никой не му обръщаше кой знае колко внимание. — Така или иначе имал си късмет, защото аз…

— Първата нощ капитанът бодърствува там до много късно — каза Персио.

— Откъде знаеш, че е бил капитанът, лунатични Персио?

— Личи си, то е нещо като ореол. Кажи ми как изглеждаше глицидът, когото ти видя?

— Дребен и облечен в бяло, както всички, а ръцете му целите в черни косми, както всички.

— Ти да не би да си видял космите оттук?

— Не — призна Хорхе, — но по това, че беше дребен, си личеше, че има косми по ръцете.

Персио хвана брадичката си с два пръста и подпря лакът на други два.

— Странно, много странно — рече той, гледайки Клаудия. — Човек се пита дали наистина е видял офицер, или вътрешното око… Същото е, когато говори насън или хвърля картите. Катализатор, тази е думата, истински гръмоотвод. Да, човек се пита — добави той, изгубвайки се в мислите си.

— Аз го видях обаче — промълви Хорхе, малко обиден. — Какво странно има на края на краищата?

— Не се казва на края на краищата.

— Най-сетно, тогава.

— Не се казва и най-сетно — рече Клаудия, смеейки се.

Но на Медрано не му беше смешно.

— Това е вече прекалено досадно — каза той на Клаудия, когато Персио отведе Хорхе, за да му обясни загадката на вълните. — Не е ли смешно, че ни ограничават в една част от палубата, наречена закрита, когато всъщност е напълно открита? Вие няма да почнете да ме уверявате, че тези нещастни брезенти, които финландците опънаха, ще ни защитят при лошо време. С други думи, ако започне да вали или като стане студено в Магелановия проток, ще трябва да прекараме деня в бара или по кабините… Дявол да го вземе, това е по-скоро кораб на войски или робовладелчески кораб, отколкото нещо друго. Трябва да си като Лусио, за да не го видиш.

— Съгласна съм — отвърна Клаудия, приближавайки се до борда. — Но понеже има такова хубаво слънце, макар Персио да казва, че то в същност било черно, ние съвсем нехаем.

— Да, но колко прилича това на всичко, което вършим в толкова други области — каза Медрано с тих глас. — От снощи имам чувството, че това, което ми се случва отвън навътре, така да се каже, не е различно по същността си от това, което съм аз отвътре навън. Не обяснявам достатъчно добре, страхувам се, че ще изпадна в чиста аналогия, тези аналогии, с които милият Персио борави за удоволствие. Това е малко…

— Това е малко вие и малко аз, нали?

— Да, и малко всичко останало, който и да било елемент или част от останалото. Би трябвало да го изразя по-ясно, но усещам, че сякаш обмислянето е най-сигурният начин да изгубя следата… Всичко това е толкова смътно и толкова незначително. Вижте, ето преди малко аз се чувствувах напълно добре (в рамките на цялостната простота, както казваше един комик от радиото). Достатъчно бе Хорхе да разкаже, че е видял глицид на капитанския мостик, за да отиде всичко по дяволите. Каква връзка може да има между това и…? Но това е реторичен въпрос, Клаудия; подозирам връзката и връзката е, че няма никаква връзка, защото всичко това образува едно и също нещо.

— В рамките на цялостната простота — повтори Клаудия, като го хвана под ръка и недоловимо го привлече към себе си. — Бедни ми Габриел, от вчера вие ужасно се ядосвате. Но не затова тръгнахме ние с „Малкълм“.

— Не — каза Медрано, притваряйки очи, за да усети по-добре нежното притискане на ръката на Клаудия. — Разбира се, че не затова.

— Янцен? — попита Раул.

— Не, Ел Колосо — каза Лопес и двамата се изсмяха.

На Раул освен това му беше забавно да среща Лопес по коридора откъм десния борд, след като кабината му беше от другата страна. „Обикаля, горкият, заобикаля всеки път, дано да се получи случайна среща и тъй нататък. О, влюбен часови, pervigilium veneris[7]! Това момче наистина заслужава бански костюм от по-добро качество…“

— Почакайте за секунда — рече той, като не знаеше дали да се превъзнася за това свое състрадание. — Атомната вихрушка се готвеше да ме последва, но сигурно си е забравила червилото или пък чехлите в някой ъгъл.

— А, добре — рече Лопес, престорено безразличен.

Започнаха да бъбрят, подпрени на преградата в коридора. Мина Лусио, също по бански костюм, поздрави ги и продължи нататък.

— Как е духът, готов за нови набези и нападения срещу командосите? — попита Раул.

— Не особено добре, знаете ли; след снощното фиаско… Но предполагам, че ще трябва да се върви напред. Освен ако малкият Трехо не ни изпревари…

— Съмнявам се — каза Раул, поглеждайки го изкосо. — Ако при всяко слизане се накърква като вчера… Не може да слизаш при Хадес, без да имаш кален дух; така учат добрите митологии.

— Горкото хлапе, сигурно е искало да си отмъсти — продължи Лопес.

— Да си отмъсти?

— Нали вчера го оставихме тук, предполагам, не му е харесало. Аз го познавам малко, нали знаете, че преподавам в неговото училище; не мисля, че има лек характер. На тази възраст всички искат да бъдат мъже и с право, само че средата и случайността им подлагат динени кори…

„Защо ли, по дяволите, ми говориш за него? — си каза Раул, докато кимаше с разбиране. — Отличен нюх имаш ти, всичко виждаш под водата, а освен това си страхотен тип.“ Той тържествено се поклони пред Паула, която отвори вратата на кабината, и отново погледна Лопес, който не се чувствуваше много удобно по бански костюм. Паула си беше сложила доста строг цял костюм, в пълно противоречие с бикините от предния ден.

— Добър ден, Лопес — рече тя весело. — И ти ли ще се пуснеш във водата, Раул? Ами че няма да се поберем там вътре.

— Ще загинем като герои — каза Раул, оглавявайки колоната. — Майко мила, вече са там ония от квартал Бока, сега остава само да се пусне и дон Гало, барабар с количката.

По трапа на бакборда се показваше Фелипе, следван от Беба, която елегантно се настани на перваза, та да има поглед към басейна и палубата. Те поздравиха Фелипе, махайки с ръка, и той им отвърна с известно стеснение, като се питаше какви ли са коментарите за странното му неразположение. Но когато Паула и Раул го посрещнаха с приказки и смях и се хвърлиха във водата, последвани от Лопес и Лусио, той възвърна увереността си и се заигра с тях. Водата в басейна отнесе последните остатъци от махмурлука.

— Изглежда, си по-добре — му каза Раул.

— Разбира се, съвсем ми мина.

— Внимавай със слънцето, и днес ще е силно. Раменете ти са много изгорели.

— Ами, нищо им няма.

— Добре ли ти подействува кремът?

— Да, мисля, че да — рече Фелипе. — Каква бъркотия снощи. Извинявайте, как можа пък да ми стане лошо във вашата каюта… Топло ми беше, но какво да се прави.

— Е, няма нищо — каза Раул. — С всеки може да се случи. Аз веднъж повърнах на килима у моята леля Магда, съвсем не лека й пръст; много хора казваха, че килимът изглеждал по-добре, отколкото преди, но имай пред вид, че леля Магда не беше любимка на рода.

Фелипе се усмихна, без особено много да разбира. Доволен беше, че отново са приятели, той беше единственият, с когото можеше да се говори на кораба. Жалко, че Паула бе с него, а не с Медрано или с Лопес. Искаше му се да продължи да разговаря с Раул, но същевременно виждаше краката на Паула, които висяха отстрани на басейна, и умираше от желание да отиде да седне при нея и да разбере какво мисли за болестта му.

— Днес опитах лулата — рече той неловко. — Чудесна е, и тютюнът също…

— По-хубав от снощния, надявам се — каза Раул.

— Снощният? А, искате да кажете…

Никой не можеше да ги чуе, семейство Пресути се изявяваха с буйни викове на другия край на басейна.

Раул се приближи до Фелипе, притиснат до гумирания плат.

— Защо отиде сам? Разбери, не че не можеш да ходиш където си искаш. Но подозирам, че там, долу, не е много сигурно.

— И какво може да ми се случи?

— Вероятно нищо. С кого се срещна?

— С… — щеше да каже „Боб“, но преглътна думата. — С един от ония двамата.

— Кой, по-ниския ли? — попита Раул, който много добре знаеше.

— Да, тоя.

Лусио се приближи и ги изпръска. Раул направи движение, което Фелипе не разбра добре, гмурна се по гръб и заплува към другия край, където Атилио и Нелчето въодушевено изскочиха от водата. Той каза нещо любезно на Нелчето, което плахо му се възхищаваше, и те двамата с Пелуса започнаха да я учат да плува по гръб. Фелипе го погледа известно време, отговори без желание на нещо, което беше казал Лусио, и в крайна сметка се покатери при Паула, която беше затворила очи и се приличаше на слънце.

— Познайте кой съм.

— По гласа, едно много хубаво момче — каза Паула. — Надявам се, че не се казвате Александър, защото слънцето е чудесно.

— Александър? — каза ученикът Трехо, приключил няколко срока с двойка по гръцка история.

— Да, Александър, Искандер, Алейсандре, както ви се хареса. Здравейте, Фелипе. Ама разбира се, вие сте таткото на Александър. Раул, трябва да дойдеш да чуеш това, удивително е! Сега остава само да се появи някой келнер и да ни поднесе macedonia[8].

Фелипе остави да го подмине неразбираемият поток от думи, като си доизкусури лимбата с едно найлоново гребенче, измъкнато от джоба на банските гащета. И като се изтегна, отдаде се на първите ласки на едно все още не прекалено силно слънце.

— Свърши ли махмурлукът? — попита Паула, затваряйки отново очи.

— Какъв махмурлук? Слънцето не ми понесе — каза Фелипе, стреснат. — Тук всички мислят, че съм изпил цял литър уиски. Вижте, един път на една вечеря с момчетата, като свършихме четвърти курс… — споменът включваше различни описания на младежи под масите на ресторант „Електра“, но Фелипе — несломим, се завърнал в къщи в три часа сутринта, макар че бил започнал с два пъти чинцано и битер, после небиоло и някакъв сладък ликьор, който той не знаел как се казва.

— Каква издръжливост! — рече Паула. — А защо този път ви се отрази зле?

— Не беше от къркането, нали ви казвам, мисля, че следобеда стоях прекалено много на слънце. И вие сте доста почерняла — добави той, търсейки да се отърве. — Отива ви много, имате прекрасни рамене.

— Наистина ли?

— Да, чудни: Казвали са ви го вече много пъти, предполагам.

„Горкичкият — мислеше Паула, без да отваря очи. — Горкичкият.“ Но не го казваше на Фелипе. Измерваше цената, която някой трябваше да заплати за една мечта, още един път някой щеше да умре във Венеция и щеше да продължи да живее след смъртта, а sadder but not a wiser man[9]… Като си помисли човек, че дори на едно дете като Хорхе би му хрумнало да каже цял куп забавни и дори остроумни неща. Но не, лимбата, перченето и толкоз… „Затова приличат на статуи, а и в същност наистина са такива и външно, и вътрешно.“ Тя се досещаше какво си въобразява Лопес, сам и навъсен. Време беше да подпише примирие с Ямайка Джон, бедният вероятно беше убеден, че Фелипе й говори поощрителни неща и че тя слуша все по-доволна ласкавите (по-скоро лъскави) думи на малкия Трехо. „Какво ли ще стане, ако го замъкна в леглото? Червен като рак, без да знае къде да се пъхне… В същност сигурно ще знае къде да се пъхне, но преди и след това, тоест наистина важното… Горкичкият, ще трябва всичко да му се показва… но това е невероятно, ами да, момчето от «Le ble en herbe»[10] също се казваше Фелипе… А, не, това вече е прекалено. Трябва да го разкажа на Ямайка Джон, щом като му мине желанието да ми извие врата…“

Ямайка Джон разглеждаше космите на прасците си. Без много да повишава глас, би могъл да разговаря с Паула сега, когато семейство Пресути излизаха от водата и наставаше тишина, прекъсвана от далечния смях на Хорхе. В замяна на това той поиска от Медрано една цигара и запуши с поглед, втренчен във водата, където един облак правеше отчаяни усилия, за да не изгуби формата си на круша „Уилямз“. Той току-що си бе спомнил част от един сън, присънил му се призори, който вероятно беше повлиял на състоянието на духа му. Отвреме-навреме му се случваше да сънува такива неща; този път беше намесен един негов приятел, когото назначаваха за министър, и той присъствуваше на полагането на клетвата. Всичко беше много добре и приятелят му беше чудесно момче, при все това той се беше почувствувал смътно нещастен, сякаш всеки друг би могъл да стане министър, с изключение на него. Друг път сънуваше сватбата на същия този приятел, един от онези щастливи удари в зестрогонството, които отвеждат човек по яхти, Ориент експреси и Суперконстелейшъни; при всички случаи събуждането биваше мъчително, докато душът слагаше ред в действителността. „Но аз нямам никакво чувство за малоценност — си каза той. — В съня си обаче съм един нещастник.“ Той честно се стараеше да си задава въпроси: не е ли доволен от живота си, не са ли му достатъчни работата, домът му, който не беше негов дом в същност, но да живее като пансионер на сестра си беше разрешение, повече от задоволително), приятелките на деня или на срока? „Лошото е, че са ни втълпили, че истината е в сънищата, а в действителност може да е обратното и аз само се тревожа за глупости. При това слънце и това пътуване трябва да си идиот, за да се измъчваш по такъв начин.“

Останал сам във водата, Раул погледна Паула и Фелипе. Значи така, лулата била чудесна, и тютюнът… Но го беше излъгал за пътуването при Хадес. Лъжата не го дразнеше, беше почти израз на почит от страна на Фелипе. На друг той не би имал нищо против да каже истината, в края на краищата какво можеше да го интересува. Но него го лъжеше, защото, без да знае, усещаше силата, която ги сближаваше (по-силна колкото повече се изопва назад като хубав лък), той го лъжеше и без да знае, му поднасяше цвете с лъжата си.

Като се изправи, Фелипе пое с наслада въздух; гърдите и главата му се очертаха върху наситеносиния фон на небето. Раул се подпря на гумирания плат и посрещна раната лице в лице, престана да вижда Паула и Лопес, чу се как мисли на глас, някъде много дълбоко, но с реверберации като в пещера, чу как крещи мисълта му, зараждаща се с думите на Кришнадаса, странен спомен от един басейн, в толкова различно време, в толкова чуждо тяло, но като че ли думите бяха по право негови и те бяха негови, всички думи на любовта бяха неговите и тези на Кришнадаса, и тези на буколиките, и тези на човека, прикован към леглото с цветята на най-бавното и сладостно мъчение.

Той чу да се пее:

„Любими, само едно желание имам —

да бъда звънчетата,

които обвиват краката ти,

за да те следвам навсякъде

и да бъда с теб…

Ако не се привържа за краката ти,

тогава за какво да пея любовна песен?

Ти си образът в очите ми

и аз те виждам навсякъде.

Ако съзерцавам красотата ти,

аз съм способен да обичам света.

Кришнадаса казва: Гледай, гледай.“

И небето около статуята изглеждаше черно.

[1] Тъй пее глашатаят на зората — тъй пее чучулигата, не славеят. На изток облаците руменеят… ↑

[2] Бледнеят светилата на нощта/и весел ден… — Уилям Шекспир, „Ромео и Жулиета“, превод на Любомир Огнянов. ↑

[3] Нещо ново ли ти казвам (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Марка цигари; в буквален превод: лични леки. — Б.пр. ↑

[5] Люлеене (англ.). — Б.пр. ↑

[6] Едър план (англ.). — Б.пр. ↑

[7] Любовно бдение (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Игра на думи — „macedonia“ означава плодова салата, а като собствено име Македония. — Б.пр. ↑

[9] По-тъжен, но не по-мъдър (англ.). — Б.пр. ↑

[10] „Зелените жита“ — роман от френската писателка Колет (1873–1954). — Б.пр. ↑

XXXIV

— Горкият човек — говореше доня Росита. — Вижте го там, като светец, с никого не се събира. На мен това ми се вижда срамота, винаги казвам на мъжа си, че правителството би трябвало да взима мерки. Не е справедливо, като е шофьор, да трябва по цял ден да стои заврян в някой ъгъл.

— А изглежда симпатичен, горкият — рече Нелчето. — Какъв голям е само, забеляза ли, Атилио? Каква мечка!

— Е, какво пък толкова — каза Атилио. — Когато му помагам да вдига количката на стария, да не мислиш, че ме бие по сила. В същност е дебел, чиста сланина. Прилича на борец, но ако го спипа Лаусе, ще го приспи с два удара. А ти как мислиш, че ще се представи Русито, когато се бие с Естефано?

— Русито е много добър — рече Нелчето. — Дано е рекъл господ да спечели.

— Последния път спечели на косъм, на мен ми се струва, че ударът му не е достатъчно силен, но виж, чудесно играе с краката в… Прилича на Ерол Флин в оня филм за боксьора, ти си го гледала.

— Да, гледахме го в Боедо. Ах, Атилио, на мен филмите за боксьори не ми харесват, разкървавяват си лицето и в крайна сметка все боксиране се гледа, през цялото време. Няма никакви чувства, какво искаш.

— Ха, чувства — каза Пелуса. — Жените, ако не видят някой набрилянтинен да изяжда мадамата с целувки, хич и не искат да знаят. Животът е друго нещо, аз ти го казвам. Действителността, разбираш ли.

— Казваш го, защото ти харесват бандитските филми, обаче като се появи Естер Уйлямз, така и си оставаш с отворена уста, да не мислиш, че не забелязвам.

Пелуса скромно се усмихна и каза, че в крайна сметка Естер Уйлямз е бонбон и половина. Но доня Росита, съвзела се от дрямката, предизвикана от закуската и полюшването, се намеси, за да изкаже мнението, че сегашните артистки не можели да се сравняват с ония от нейното време.

— Това е съвсем вярно — рече доня Пепа. — Като си помисли човек за Норма Телмидж и Лилиан Гиш, ето това бяха жени. Спомни си за Марлен Дитрих, свястна, да речем, не беше, но какво чувство! В оня цветния филм, дето той беше кюре и избяга при арабите, спомняш ли си, и тя през нощта излизаше на терасата с ония бели воали… Спомням си, че свършваше зле, съдба…

— Ах, да — каза доня Росита. — „Отнесени от вихъра“, какво чувство, сега си спомням.

— Не, не беше този „Отнесени от вихъра“ — рече доня Пепа. — Беше един, в който кюрето се казваше Пепе не знам кой си. Всичко на пясъка, спомням си, едни цветове.

— Но не, мамо — каза Нелчето. — Този с Пепе беше друг един, с Шарл Боайе. Атилио също го е гледал, ходихме с Нелата. Спомняш ли си, Атилио?

Пелуса, който слабо си спомняше, започна да премества шезлонгите заедно с тези, които седяха в тях, за да не ги грее слънцето. Госпожите се смяха и малко писукаха, но бяха очаровани, защото така можеха да виждат изцяло басейна.

— Ето я тая, вече говори с момчето — каза доня Росита. — Става ми нещо, като си помисля колко е безсрамна…

— Но, мамо, какво пък толкова — рече Нелчето, която беше разговаряла и беше все още заслепена от чувството за хумор и шегите на Раул. — Ти не искаш да разбереш съвременната младеж, спомни си, когато отидохме да гледаме оня филм с Джеймс Дийн. Честна дума, Атилио, тя през цялото време искаше да си тръгва и казваше, че са безобразници, представи си.

— На финягите не им е много чиста работата — каза Пелуса, който основно беше обсъдил въпроса с момчетата в кафенето. — Така ги възпитават, какво да се прави.

— Ако аз бях майката на това момче, щеше да ме чуе тя — каза доня Пепа. — Сигурно му говори неща, които не са за възрастта му. И де да беше само това…

Трите кимнаха в съгласие, споглеждайки се многозначително.

— Онова снощи беше върхът — продължи доня Пепа. — Виж я ти — да излиза в тъмното с женен младеж, а жена му там да гледа… Какво й беше лицето, видях го аз, бедното ангелче. Истината си е, че вече нямат вяра в бога. Нали сте виждали в трамвая? Можете да си умрете, седят си най-спокойно и си четат тия списания с убийства и София Лорен.

— Ах, госпожо, ако ви разкажа… — рече доня Росита. — Ето, в нашия квартал, без да отиваме по-далеч… Погледнете я, погледнете я тази безсрамница, и да беше поне с този младеж от снощи, а то на всичко отгоре ходи и с учителя, макар че той изглеждаше сериозен човек, разсъдливо момче.

— Какво общо има това? — каза Атилио, заставайки смело в нападнатия лагер. — Лопес е човек на място, можеш да си говориш с него каквото искаш, не се надува, честна дума. Добре прави, какво, да дреме ли? Още повече че на края на краищата тя му подава пръст.

— Ами мъжът й тогава? — намеси се Нелчето, тя се възхищаваше от Раул и не разбираше поведението му. — Мисля, че той би трябвало да си дава сметка. Първо с един, после с друг, после с трети…

— Ето вижте, ето вижте — каза доня Росита. — Отива си единият и веднага почва да говори с учителя. Какво ви казвах аз? Не разбирам как може мъжът й да го допуска.

— Това е съвременната младеж — каза Нелчето, лишена от аргументи. — Така е във всички романи.

Загърната в прилив от морален престиж и в синьо-червена плажна рокля, госпожа Трехо поздрави присъствуващите и зае един шезлонг край доня Росита. Добре поне, че малкият се беше отделил от тази Лавалие, защото така… Доня Росита не бързаше да търси удобен момент; междувременно се разискваше оживено за вълнението, за закуската, за ужаса от тифуса, ако не се вземат своевременно мерки и не се напръскат стаите и за временното, за щастие, неразположение на младия Трехо, който така приличал на баща си по начина на поклащане на главата. Отегчен, Атилио предложи на Нелчето да походят, за да им мине студът след къпането, а госпожите сплотиха редици, сравнявайки кълбетата с прежда и съответните шалове, които си бяха заплели. По-късно (Хорхе пееше с все сила, придружен от Персио, чийто глас изненадващо напомняше котка) госпожите единодушно се съгласиха, че Паула внася смут на кораба и че не трябва да се разрешава подобно нещо, още повече че имаше толкова време до пристигането в Токио.

Дискретното появяване на Нора бе посрещнато с интерес, прикрит с християнско съчувствие. Госпожите веднага проявиха готовност да повдигнат духа на Нора, чиито сенки под очите красноречиво потвърждаваха колко много е страдала. Има защо, горкичката, младоженка и с такъв пеперудчо, който отива да се разхожда с друга по тъмното и да прави кой знае какво. Жалко, че Нора не изглеждаше прекалено склонна да се доверява; необходима бе цялата диалектическа сръчност на дамите, за да я накарат малко по малко да се намеси в разговора, започнат с отбелязване доброто качество на маслото на кораба, последвано от разбор на приспособленията в кабините, от умението, проявено от моряците при построяване на басейн насред палубата, представителността на младия Коста, малко тъжния вид тази сутрин на учителя Лопес и това, колко млад изглеждал мъжът на Нора, макар да е странно, че тя не е отишла да се къпе с него. Може би й е малко лошо, госпожите също не се чувствуват в състояние да отидат при басейна, а освен това и възрастта им…

— Да, днес нямам желание да се къпя — рече Нора. — Не че се чувствувам зле, напротив, но не спах много и… — тя силно се изчерви, защото доня Росита бе погледнала госпожа Трехо, която бе погледнала доня Пепа, която бе погледнала доня Росита. Всички те разбираха така добре, били са някога млади, но така или иначе Лусио трябва да се държи като галантен кавалер и да дойде да вземе младата си съпруга, за да го придружи тя на разходка по слънцето или при басейна. Ех, младежите, всичките са еднакви, много взискателни за някои неща, особено веднага след сватбата, а после обичат да излизат сами или с приятелите и да си разказват нецензурни вицове, докато съпругата плете, седнала на някой стол, Доня Пепа обаче смяташе (но това беше само едно мнение, а и неясно казано), че една младоженка не бива да позволява на мъжа си да я оставя сама, защото така тя го окуражава и накрая те започват да ходят в кафенето да играят карти с приятелите, после тръгват сами на кино, после се връщат късно от работа, а после вече не се знае на какво са способни.

— Ние с Лусио сме много независими — пледира неуверено Нора. — Всеки има право да живее свой живот, защото…

— Това е днешната младеж — каза доня Пепа, която си знаеше своето. — Всеки за себе си и един прекрасен ден откриват, че… Не го казвам за вас, моето момиче, сама може да си представите, вие сте толкова симпатични, но аз имам опит, аз съм отгледала Нелчето, ако ви разкажа каква мъка… Ето тук, няма нужда да отиваме по-далеч, ако вие и господин Коста не обърнете малко внимание, не бих се учудила… Но не искам да ставам нетактична.

— Това не е нетактичност, доня Пепа — рече живо госпожа Трехо. — Много добре разбирам какво искате да кажете и напълно съм съгласна с вас. И аз трябва да помисля за децата си, повярвайте ми.

Нора започваше да си дава сметка, че става дума за Паула.

— И на мен не ми харесва поведението на тази госпожица — каза тя. — Не че ме засяга лично, но тя кокетира по един начин…

— Именно това говорехме, когато вие дойдохте — каза доня Росита. — Същите думи. Безсрамница, точно така.

— Не, аз не съм казвала… Смятам, че прекалява със своята либералност и естествено вие, госпожо…

— Ама разбира се, моето момиче — каза госпожа Трехо. — И няма да позволя това момиче, нека я наречем така, да продължава да се усуква около малкия. Той е самата невинност, на шестнадесет години, представете си… Но де да беше само това… Защото тя на всичко отгоре не се задоволява само с един флирт, нека го кажем на английски. Без да отивам по-далеч…

— Ако си беше харесала само учителя, на мен нямаше да ми се вижда толкова лошо — рече доня Пепа. — Макар че и това не е редно, защото когато една жена е омъжена пред бога, тя не бива да поглежда друг мъж. Но господин Лопес изглежда толкова възпитан и може би те само разговарят.

— Прелъстителка — каза доня Росита. — Мъжът й може да е много симпатичен, но ако моят Енсо ме видеше да разговарям с друг мъж, не че е грубиян, но сигурно нещо щеше да се случи. Женитбата си е женитба, аз винаги го казвам.

Нора беше навела очи.

— Представям си какво си мислите — рече тя. — Тя се опита да се залепи и за моя… за Лусио. Предполагам разбирате, че нито той, нито аз можем да вземем на сериозно подобно нещо.

— Да, моето момиченце, но трябва да се внимава — каза доня Пепа с неприятното чувство, че рибата се изплъзва от мрежата й. — Много хубаво е да казвате, че няма да го вземете на сериозно, обаче жената си е винаги жена, а мъжът си е винаги мъж, както казваха в оня филм с Монтгомери не знам кой си.

— О, не бива да се преувеличава — продължи Нора. — По отношение на Лусио съвсем не се тревожа, но признавам, че поведението на това момиче…

— Никаквица — каза доня Росита. — Да излиза на палубата, когато минава полунощ, сама с един мъж, и то когато жена му, горкото ангелче, извинявайте за сравнението, стои там и гледа…

— Хайде, хайде — каза госпожа Трехо. — Не бива да се прекалява, доня Росита. Нали виждате, че това девойче приема нещата съвсем философски, макар че именно тя е заинтересованата.

— А как да ги приемам? — попита Нора, усещайки, че една малка ръка я стисва за гърлото. — Няма да се повтори, това е всичко, което мога да ви кажа.

— Да, възможно е — каза госпожа Трехо. — Аз обаче не смятам да й позволявам да продължава да досажда на детето. Казах на съпруга си какво мисля и ако тя отново забрави всякакво приличие, ще ми чуе гласа, тази госпожичка. Горкото дете се смята за длъжно да й угажда, защото вчера господин Коста се погрижи за него, когато се почувствува зле, и даже му направи подарък. Представете си какъв ангажимент. Но я вижте кой е дошъл да ни посети…

— Слънцето е истинска благодат — заяви дон Гало, отпращайки шофьора с едно от своите махвания с ръка, които му придаваха вид на фокусник. — Какъв пек, госпожи! Ето ме тук с почти пълен списък, готов да го предложа на вашето внимание, за да ме посъветвате с любезността и познанията си…

XXXV

— Tiens, tiens,[1] учителя — каза Паула.

Лопес седна до нея на края на басейна.

— Дайте ми една цигара, оставих моите в кабината — рече той, почти без да я погледне.

— Ама разбира се, естествено. Тази проклета запалка ще свърши дните си вдън океанската бездна. Да… и как осъмнахме тази сутрин?

— Горе-долу добре — отвърна Лопес, мислейки все още за сънищата, които му бяха оставили горчив вкус в устата. — А вие?

— Пинг-понг — каза Паула.

— Пинг-понг?

— Да. Аз ви питам как сте, вие ми отговаряте и след това ме питате как съм аз. Аз ви отговарям: Много добре, Ямайка Джон, много добре въпреки всичко. Светският пинг-понг, винаги очарователно идиотски, както бисирането по концертите, поздравителните картички и още три милиона други неща. Чудесният вазелин, който поддържа така добре смазани колелата на машините на света, както казваше Спиноза.

— От всичко това единственото, което ми харесва, е, че ме нарекохте с истинското ми име — каза Лопес. — Съжалявам, че не мога да прибавя „много благодаря“ след вашата скучна реч.

— Истинското ви име ли? Да, Лопес е доста ужасно, трябва да признаем. Както и Лавалие, макар че последното… Да, героят бил зад една врата и му пратили един яростен откос; винаги е внушително историческо възпоминание.

— Ако става въпрос за това, Лопес е бил не по-малко внушителен тиранин, скъпа.

— Когато „скъпа“ се произнася, както го произнесохте току-що вие, на човек му се повръща, Ямайка Джон.

— Скъпа — каза той съвсем тихо.

— Така е по-добре. При все това, господине, позволете да ви напомня, че една дама…

— А, стига, моля ви се — рече Лопес. — Стига комедии. Или ще разговаряме истински, или изчезвам. Защо трябваше да се замеряме с бодли още от вчера? Тази сутрин станах, решен да не ви погледна повече или да ви кажа в лицето, че вашето поведение… — той гръмко се изсмя. — Вашето поведение — повтори. — Хубава работа, да почна да приказвам за поведения. Идете да се облечете и ви чакам в бара, тук не мога нищо да ви кажа.

— Нравоучение ли ще има? — каза Паула с детски израз.

— Да. Идете да се облечете.

— Много ли сте сърдит, ама много, много на торбичката Паула?

Лопес отново се засмя. За миг те се погледнаха, сякаш се виждаха за пръв път. Паула пое дълбоко въздух. Отдавна не бе усещала желание да се подчинява и това й се стори странно, ново, почти приятно. Лопес чакаше.

— Добре — рече Паула. — Отивам да се облека, учителю. Винаги когато сте властен, ще ви наричам учителю. Но бихме могли да останем и тук, младият Лусио току-що излезе от водата и ако вие трябва да ми разкриете важни тайни… Защо да изпускаме това тъй топличко слънце?

Защо пък, по дяволите, да трябва да му се подчинява?

— Барът беше повод — каза Лопес все така тихо. — Има неща, които вече не може да се кажат, Паула. Вчера, когато докоснах ръката ви… Нещо такова е, какъв смисъл има да се говори?

— Но вие говорите много добре, Ямайка Джон. Приятно ми е да ви слушам как казвате тези неща. Приятно ми е, когато сте сърдит като мечка, но и когато се смеете. Не ми се сърдете, Ямайка Джон.

— Снощи — продължи той, като гледаше устата й — аз ви мразех. На вас дължа някои ужасни сънища, лош вкус в устата, почти провалена сутрин. Нямаше никаква нужда да ходя на бръснар, отидох, защото трябваше да се занимавам с нещо.

— Снощи — каза Паула — вие се държахте като глупчо.

— Толкова ли беше необходимо да ходите с Лусио на палубата?

— Защо не с него или с който и да е друг?

— Искаше ми се сама да се досетите за това.

— Лусио е много симпатичен — рече Паула, като загаси цигарата си. — В края на краищата аз исках да гледам звездите и действително ги видях. Както и той, уверявам ви.

Лопес не каза нищо, но я погледна по начин, който накара Паула да сведе за миг очи. Тя мислеше (но това по-скоро беше усещане, отколкото мисъл) за начина, по който щеше да го накара да й плати за този поглед, когато чу виковете на Хорхе, а после и на Персио. Погледнаха назад. Хорхе скачаше по палубата, сочейки към капитанския мостик.

— Глицид! Глицид! Нали ви казвах аз, че там има един!

Медрано и Раул, които си приказваха край навеса, се приближиха на бегом. Лопес скочи на земята и погледна. Въпреки че слънцето го заслепяваше, той разпозна на капитанския мостик силуета на сухия офицер със сива, подстригана алаброс коса, който им беше говорил предния ден. Лопес събра длани около устата си и извика така силно, че офицерът не можеше да не погледне. Той му направи заповеднически знак да слезе на палубата. Офицерът все така го гледаше и Лопес повтори знака толкова рязко, че изглеждаше, сякаш предава съобщение със знаменца. Офицерът изчезна.

— Какво ви прихвана, Ямайка Джон? — каза Паула, слизайки на свой ред. — Защо го извикахте?

— Извиках го — рече Лопес сухо, — защото ми кефна.

Той се приближи до Медрано и Раул, които, изглежда, одобряваха поведението му, и посочи нагоре. Беше така възбуден, че Раул го погледна изненадан в развеселен.

— Мислите ли, че ще слезе?

— Не знам — отвърна Лопес. — Може и да не слезе, но искам да ви предупредя за нещо, а именно, че ако не се появи до десет минути, ще запратя по стъклата тази гайка.

— Отлично — каза Медрано. — Това е най-малкото, което може да се направи.

Но офицерът се появи малко след това със своя спретнат и леко сдържан вид, все едно че идваше с вече заучена роля и репертоар от вероятни отговори. Слезе по трапа откъм десния борд, като се извини, минавайки покрай Паула, а тя му отправи подигравателен поздрав. Едва тогава Лопес си даде сметка, че е почти гол за разговора с офицера; без да е много ясно защо, тази подробност още повече го разяри.

— Добър ден, господа — каза офицерът, като кимна последователно на Медрано, Раул и Лопес.

Малко по-встрани Клаудия и Персио присъствуваха на сцената, без желание да се намесват. Лусио и Нора бяха изчезнали, а дамите продължаваха да си бъбрят с Атилио и дон Гало сред смях и кудкудякане.

— Добър ден — отвърна Лопес. — Вчера, ако не се лъжа, вие казахте, че бордовият лекар ще дойде да ни види. Не е идвал.

— О, много съжалявам — офицерът като че ли искаше да махне някакво косъмче от бялото си ленено сако: внимателно разглеждаше плата на ръкавите. — Надявам се, че здравето на всички е отлично.

— Да оставим здравето настрана. Защо не дойде лекарят?

— Предполагам, че е бил зает с нашите болни. Вие забелязали ли сте… някаква подробност, която да е обезпокоителна?

— Да — каза меко Раул. — Цари всеобща чумна атмосфера, като че ли излязла от екзистенциален роман. Впрочем вие не би трябвало да обещавате, без да изпълнявате.

— Лекарят ще дойде, може да бъдете сигурни. Не ми е приятно да го казвам, но по причини, свързани с безопасността, които вие не може да не разберете, подходящо е между вас и… нас, така да се каже, контактите да са колкото е възможно по-малобройни… поне през тези първи дни.

— А, тифусът — рече Медрано. — Но ако някой от нас е готов да рискува, например аз, защо да не мине с вас на кърмата и да види лекаря?

— Ами защото после вие ще трябва да се върнете и естествено…

— Хайде, пак започваме — каза Лопес, проклинайки Медрано и Раул за това, че не го оставяха да се изкаже на воля. — Слушайте, до гуша ми дойде, разбирате ли, съвсем до гуша. Не ми харесва това пътуване, не ми се харесвате вие, да, вие и всички останали глициди, начело с вашия капитан Смит. Сега чуйте: може да сте забъркали някаква каша там отзад, не знам какво, тифус или плъхове, но искам да ви предупредя, че ако вратите останат все така затворени, готов съм на всичко, за да си пробия път. И като казвам всичко, бих искал да ме разбирате буквално.

Устните му трепереха от ярост и Раул малко го съжали, но Медрано изглеждаше съгласен с него и офицерът си даде сметка, че Лопес не говори само от свое име. Той отстъпи крачка назад, покланяйки се с хладна любезност.

— Не искам да изказвам мнение относно вашите заплахи, господине — каза той, — но ще уведомя моя началник. От своя страна, дълбоко съжалявам, че…

— Не, не, оставете съжаленията — каза Медрано, заставайки между него и Лопес, когато видя, че последният свива юмруци. — Изчезвайте по-добре и както така хубаво казахте, уведомете началника си. И то колкото се може по-скоро.

Офицерът впи поглед в Медрано и на Раул се стори, че той пребледня. Малко трудно беше да се разбере при тази почти отвесна светлина и загара на кожата му. Сковано поздрави и се обърна. Паула го пропусна да мине, като му отстъпи само едно късче от стъпалото, където едва се побираше обувката, и после се приближи към мъжете, които се споглеждаха малко объркано.

— Бунт на борда — рече Паула. — Много добре, Лопес. Ние до един сме с вас, лудостта е по-заразна от тифус 224.

Лопес я погледна, като че ли се събуждаше от лош сън. Клаудия се бе приближила до Медрано; едва докосна ръката му.

— Вие сте радостта на сина ми. Погледнете колко е възхитен.

— Отивам да се преоблека — каза изведнъж Раул, за когото положението беше сякаш изгубило всякакъв интерес. Но Паула продължаваше да се усмихва.

— Аз съм много послушна, Ямайка Джон. Ще се намерим в бара.

Те се изкачиха почти едновременно по трапа, минавайки покрай Беба Трехо, която се преструваше, че чете едно списание. Полумракът на коридора се стори на Лопес като истинска нощ, без сънища, в които някой незаслужено заема висок пост. Той се почувствува въодушевен и заедно с това ужасно уморен. „По-добре да бях му смачкал физиономията още там и толкоз“, помисли той, но вече почти му беше все едно.

Когато се качи в бара, Паула беше поръчала вече две бири и беше изпушила една цигара до половината.

— Невероятно — рече Лопес. — За пръв път някоя жена се облича по-бързо от мен.

— Навярно имате римски понятия за къпането, ако се съди по това колко се забавихте.

— Може би, не си спомням добре. Мисля, че постоях доста дълго; студената вода беше толкова приятна. Чувствувам се по-добре сега.

Господин Трехо прекъсна четенето на един „Oranibook“, за да ги поздрави с лъхаща на хлад любезност, нещо, което според Паула беше добре дошло пред вид горещината. Седнали на пейката в най-отдалечения от вратата ъгъл, те виждаха само господин Трехо и бармана, зает с преливане съдържанието на някакви бутилки джин и вермут. Когато Лопес припали цигарата си от тази на Паула, приближавайки лицето си, нещо, което вероятно бе щастието, се смеси с дима и люлеенето на кораба. Точно насред това щастие той усети как капна една горчива капка и се отдръпна объркан.

Тя продължаваше да чака, спокойна и игрива. Чакането трая дълго.

— Все още ли имате желание да убиете бедния глицид?

— Ами, какво ме интересува тоя тип.

— Разбира се, че не ви интересува. Глицидът щеше да плати заради мен. Мен имате желание да убиете. В метафоричен смисъл, разбира се.

Лопес се загледа в бирата си.

— С други думи, вие влизате в кабината си по бански костюм, събличате се — сякаш е нищо, изкъпвате се, а той влиза и излиза, също се съблича, просто така, нали?

— Ямайка Джон — каза Паула с тон на комичен упрек. — Manners, my dear[2].

— Не разбирам — продължи Лопес. — Наистина нищо не разбирам. Нито кораба, нито вас, нито себе си, всичко това е съвсем нелепо.

— Скъпи, в Буенос Айрес човек не е така добре осведомен за това, което става по къщите. Колко ли момичета, от които вие сте се възхищавали illo tempore[3], се разсъбличат в компанията на изненадващи персони… Не ви ли се струва, че отвреме-навреме проявявате манталитет на стара мома?

— Не говорете глупости.

— Но това е така, Ямайка Джон, вие мислите точно същото, което биха помислили тези нещастни дебелани, напъхани под навесите, ако знаеха, че ние с Раул не сме женени, нито имаме нещо общо.

— Отвращава ме мисълта, защото не вярвам да е истина — каза Лопес, отново разярен. — Не мога да повярвам, че Коста… Но тогава какво става?

— Раздвижете мозъка си, както се казва в преводите на полицейски романи.

— Паула, човек може да бъде либерален, това напълно мога да разбера, но това, че вие с Коста…

— Защо не? Стига телата да не заразяват душите… Ето, това е, което ви тревожи, душите. Душите, които, от своя страна, заразяват телата, и като последствие едно от телата ляга при другото.

— Вие не спите ли с Коста?

— Не, господин учителю, не спя с Коста, нито пък спя с Поста. А сега отговарям вместо вас: „Не ви вярвам.“ Ето, виждате ли, спестих ви три думи. Ах, Ямайка Джон, как се уморих, какво желание имам да изрека една неприлична дума, изкачила се вече до кътниците ми. Като си помисля, че вие щяхте да приемете една такава ситуация в литературата… Раул упорито твърди, че имам склонност да оценявам света от литературни позиции. Не би ли било много по-умно, ако и вие направите същото? Защо сте такъв испанец, Лопес, архилопес и супер лопес? Защо се оставяте да ви ръководят атавизмите? Чета мислите ви като циганките в парка Ретиро. Сега обмисляте хипотезата, че Раул, да речем, че някаква природна слабост му пречи да оцени в мен онова, което би въодушевило други мъже. Грешите, съвсем не е това.

— Не съм мислил подобно нещо — каза Лопес, малко засрамен. — Но признайте, че и на вас самата трябва да ви е странно…

— Не, защото с Раул сме приятели от преди десет години. Няма защо да ми се вижда странно.

Лопес поръча още две бири. Барманът отбеляза, че наближава време за обяд и че бирата ще им развали апетита, но те все пак ги поръчаха. Кротко, ръката на Лопес застана върху тази на Паула. Те се спогледаха.

— Признавам, нямам никакво основание да се правя на критикар. Ти… Да, позволи ми да ти говоря на „ти“. Позволи ми, съгласна ли си.

— Разбира се. Ти се отърва — малко остана аз да започна, нещо, което също щеше да те потисне, защото днес си станал с дупето нагоре, както казва хлапето на нашата слугиня.

— Скъпа — каза Лопес. — Скъпа моя.

Паула го погледна за миг, колебаеше се.

— Лесно е да се мине от съмнение към нежност, това е почти неизбежно. Забелязвала съм го много пъти. Но махалото отново се задвижва, Ямайка Джон, и сега ще се съмняваш много повече от преди, защото се чувствуваш по-близо до мен. Лошо правиш, като си създаваш илюзии, аз съм далеч от всичко. Толкова далеч, даже ми е противно.

— Не, от мен не си далеч.

— Физиката е измамна, скъпи мой, едно е ти да си близо до мен, а друго… Сантиметрите стават на парчета, когато човек се опитва да измерва такива неща. Но преди малко… Да, по-добре е да ти кажа, много рядко имам пориви на искреност или честност… Защо правиш такава възмутена физиономия? Надявам се, няма да смяташ, че за два дена си ме опознал по-добре, отколкото аз себе си за напълно навършени двадесет и пет години. Да, преди малко разбрах, че си чудесно момче, но най-вече, че си по-честен, отколкото бях мислила.

— Как така по-честен?

— Да речем, по-искрен. Признай, че досега ти разиграваше вечната комедия. Качване на кораба, проучване на обстановката, избор на кандидатките… Като в романите, макар на Раул да му е смешно. Ти направи точно така. И ако на кораба имаше пет или шест Паули, вместо това, което има (да оставим настрана Клаудия, защото тя не е за тебе, и не прави такава физиономия на обиден мъж), в този момент аз не бих имала, честта да пия съвсем ледена бира с господин учителя.

— Паула, всичко това, за което говориш, аз просто наричам съдба. И ти можеше да намериш цял куп тилове на кораба и може би на мен щеше да се падне да те гледам отдалече.

— Ямайка Джон, всеки път, когато чуя да се произнася думата съдба, имам желание да потърся пастата за зъби. Забеляза ли, че Ямайка Джон вече не звучи така хубаво, когато ти говоря на „ти“? Пиратите изискват едно по-тържествено отношение, струва ми се. Обаче ако ти казвам Карлос, ще си спомням за едно кученце на леля Кармен Роса. Чарлз… Не, ужасно снобско е. Е, все ще намерим нещо, за сега си оставаш моят любим пират. Не, няма да дойда.

— Казал ли съм нещо? — промълви Лопес, стреснат.

— Tes yeux, mon cheri[4]. В тях чудесно е изрисуван долният коридор, една врата и номер едно на вратата. От своя страна, признавам, че добре съм запомнила номера на кабината ти.

— Паула, моля ти се.

— Дай ми още една цигара. И не мисли, че много си спечелил, понеже съм склонна да призная, че си по-честен, отколкото мислех. Просто те ценя — нещо, което не беше така преди. Смятам, че си човек на място и-небето-да-ме-осъди, ако съм казвала това на много други преди тебе. Обикновено за мъжете имам една напълно тератологична представа. Необходими, но жалки, като тоалетната хартия и хапчетата „Валда“.

Тя говореше, правейки забавни гримаси, като че ли искаше да отнеме още от тежестта на думите си.

— Мисля, че грешиш — рече Лопес мрачно. — Не съм човек на място, както ти казваш, но не обичам и да се държа с една жена, сякаш тя е забавление.

— Но аз съм забавление, Ямайка Джон.

— Не си.

— Съм, убеди се. Очите ти показват, че го знаеш, макар доброто ти християнско възпитание да се опитва да те заблуждава. С мен никой не се заблуждава; в същност това е предимство, повярвай ми.

— Защо тази горчивина?

— Защо тази покана?

— Но аз не съм те канил никъде — упорствуваше Лопес яростно.

— О, да, о, да, о, да.

— Иска ми се да те оскубя за косата — каза той нежно. — Иска ми се да те пратя по дяволите.

— Много си добър — каза Паула, убедена в това. — И двамата в същност сме чудесни.

Лопес се разсмя, беше по-силно от него.

— Обичам да те слушам как говориш — каза той. — Харесва ми, че си толкова смела. Да, смела си, през цялото време се излагаш на опасността да те разберат зле, а това е върхът на смелостта. Като започнем от историята с Раул. Не смятам да настоявам: вярвам ти. Вече ти го казах преди това и го повтарям. Виж, за разбиране — нищо не разбирам, освен ако… Снощи ми хрумна…

Заговори й за израза на Раул, когато те се връщали от експедицията си, и Паула го слушаше мълчаливо, приведена над пейката, докато гледаше как пепелта постепенно расте между пръстите й. Алтернативата беше толкова проста: да му се довери или да мълчи. В същност на Раул му беше кажи-речи безразлично, но ставаше въпрос за нея, а не за Раул. Да се довери на Ямайка Джон или да мълчи. Реши да му се довери. Няма що, това беше утро на признанията.

[1] Я виж ти (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Ще за маниери, драги (англ.). — Б.пр. ↑

[3] Едно време (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Очите ти, скъпи. — Б.пр. ↑

XXXVI

Новината за неприятното спречкване между учителя и офицера се разнесе като барутна диря сред дамите. Колко странно — Лопес, толкова учтив и добре възпитан. Действително на кораба се създаваше много неприятна атмосфера и Нелчето, което се връщаше от мил разговор с годеника си зад прикритието на едни навити на руло въжета, сметна, че е в правото си да заяви, че мъжете само развалят хубавите работи. Макар че Атилио мъжествено се опита да защити поведението на Лопес, доня Пепа и доня Росита го смазаха възмутени, госпожа Трехо стана морава от ярост, а Нора използува всеобщото възбуждение, за да се върне почти тичешком в кабината, където Лусио с мъка проследяваше резюмираните преживелици на един мисионер в Индия. Той не вдигна поглед, но тя се приближи до креслото и зачака. Лусио в крайна сметка затвори списанието с примирен вид.

— Там навън се получи много неприятно спречкване — каза Нора.

— Какво ме интересува?

— Слезе един офицер и господин Лопес се държа с него много зле. Заплаши го, че ще счупи стъклата с камъни, ако не се уреди въпросът с кърмата.

— Трудно ще бъде да намери камъни — каза Лусио.

— Каза, че щял да хвърли едно желязо.

— Ще го затворят, както правят с лудите. Хич не ме интересува.

— Разбира се, и мен не ме интересува — рече Нора.

Тя започна да реши косата си и отвреме-навреме поглеждаше Лусио в огледалото. Лусио хвърли списанието на леглото си.

— До гуша ми дойде. Да му се не види денят, в който изтеглих тоя билет. Като си помисля, че други печелят шевролет или вила в Мар де Ахо.

— Да, обстановката не е от най-приятните — каза Нора.

— Ами да, имаш предостатъчно основания да го кажеш.

— Имам пред вид това, което става с кърмата, и тия неща.

— Аз имам предвид много повече от това — каза Лусио.

— По-добре да не засягаме отново този въпрос.

— Естествено. Напълно съм съгласен. Толкова е глупаво, че не си струва да се споменава.

— Не знам дали е толкова глупаво, но по-добре да го оставим настрана.

— Оставяме го настрана, но е съвършено глупаво.

— Както искаш — рече Нора.

— Ако нещо ме вбесява, то е липсата на доверие между мъж и жена — каза целомъдрено Лусио.

— Много добре знаеш, че не сме мъж и жена.

— А ти много добре знаеш, че моето намерение е да станем. Казвам го заради твоето еснафско спокойствие, защото за мен вече сме мъж и жена. Това не може да отречеш.

— Не ставай грубиян — каза Нора. — Ти си мислиш, че аз нямам чувства.

С минимални изключения пътниците приеха да сътрудничат на дон Гало и доктор Рестели, за да може вечеринката да разсее всякаква сянка на тревога, която, според думите на доктор Рестели, само помрачавала прекрасното слънце, което потвърждавало вековната слава на патагонските брегове. Дълбоко наскърбен от сутрешния епизод, доктор Рестели бе тръгнал да търси Лопес веднага щом бе узнал за случилото се благодарение на дамите и дон Гало. Понеже Лопес си приказваше с Паула в бара, той се ограничи с изпиването край тезгяха на един индиан тоник с лимон, в очакване на възможността да се намеси в един диалог, който неведнъж го принуди да извръща лице и да се прави на разсеян. Също неведнъж и господин Трехо, в чиито ръце броят на „Omnibook“ сякаш се вкаменяваше, му хвърли разбиращи погледи, но доктор Рестели прекалено ценеше своя колега и приятел, за да покаже, че схваща намека. Когато Раул Коста се показа с вид на току-що окъпан и по риза, която Щайнберг бе подсилил с множество рисунки, и най-спокойно седна при Паула и Лопес и се включи в разговора, сякаш това му се струваше напълно естествено, доктор Рестели сметна за позволено да се изкашля и на свой ред да се присъедини. Натъжен и раздразнен едновременно, той се опита да изтръгне от Лопес обещание, че няма да хвърля гайки по стъклата на капитанския мостик, но Лопес, който изглеждаше много весел и съвсем не войнствен, изведнъж стана сериозен и каза, че неговият ултиматум е официален и той няма намерение да търпи да продължават все така да се подиграват с всички. Понеже Раул и Паула запазваха мълчание, отмервано със струйки дим от Честърфийлд, доктор Рестели се позова на доводи от естетически характер и Лопес почти веднага благоволи да счете вечеринката за нещо като свещено примирие, което ще приключи в десет часа сутринта на другия ден. Доктор Рестели заяви, че Лопес, макар и за жалост раздразнен от въпрос, който не оправдава подобно поведение, действувал при тези обстоятелства като истински кавалер, защото той наистина бил такъв, и след като прие поканата за още един индиан тоник, излезе да търси дон Гало, който набираше привърженици на палубата.

Разсмял се от сърце, Лопес разтърси глава като мокро куче.

— Бедният Черен котарак, той е прекрасен човек.

Да можехте да го видите всеки двадесет и пети май, когато се качва да произнесе речта си. Гласът му излиза от петите, блещи очи и докато децата се превиват от смях или заспиват с отворени очи, подвизите на освободителните борби и героите с бели жаба се нижат като съвършени восъчни кукли, на главозамайващо разстояние от бедната Аржентина от хиляда деветстотин и петдесета. Знаете ли какво ми каза веднъж един от моите ученици? „Господине, ако преди един век всички са били толкова благородни и толкова смели, какво, по дяволите, става днес?“ Отбелязвам, че на някои ученици разрешавам доста голяма фамилиарност и че въпросът ми бе зададен в едно кафене в дванадесет часа по обед.

— И аз помня патриотарските речи в училище — каза Раул. — Много скоро започнах старателно да се отвращавам от тях. Знамената, хоругвите, нетленната родина, вечните лаври, гвардията умира, но не се предава… Не, взех да ги оплитам, но все тая. Дали е вярно, че този речник служи като юзда, като капаци на очите? Истината е, че минеш ли една определена степен на умствено развитие, смехотворният контраст между тези думи и хората, които ги използуват, слага край на всякаква илюзия.

— Да, но човек се нуждае от вяра, когато е млад — рече Паула. — Спомням си за някой и друг свестен и уважаван учител; когато те говореха такива неща в час или в речите си, аз си обещавах блестящо да се уча, да стана мъченица, да се отдам изцяло на родината. Сладко нещо е родината, Раулито. Не съществува, но е сладко.

— Съществува, но не е сладко — вметна Лопес.

— Не съществува, съществуваме я ние — каза Раул. — Не изоставайте в най-проста феноменология, недоразвити създания.

Паула смяташе, че това не е съвсем точно и диалогът доби технически блясък, който изискваше дискретно и възхитено мълчание от страна на Лопес. Като ги слушаше, той още веднъж надникваше в този недостиг, който едва можеше да назове, ако го наречеше невъзможност за общуване или просто индивидуалност. Разделени от своите различия и от своя живот, Паула и Раул взаимно се преплитаха като мрежа, постоянно се разпознаваха в намеците, в спомените за епизоди, изживени заедно, а той оставаше извън тях и тъжно присъствуваше — но същевременно можеше да бъде и щастлив, така щастлив, докато гледаше носа на Паула и слушаше смеха на Паула — на този съюз, скрепен от едно време и едно пространство, което беше нещо като да порежеш пръста си и да смесиш кръвта и да бъдете едно цяло завинаги до края… Сега той щеше да навлезе във времето и пространството на Паула, усвоявайки ревностно кой знае колко време неуловимите неща, които Раул познаваше, като че ли бяха част от самия него, предпочитанията и отвращенията на Паула, точния смисъл на един жест, на една дреха или на един гняв, нейната система от идеи или просто цялостното безредие на нейните оценки и чувства, нейната тъга и нейните надежди. „Но тя ще бъде моя и това променя всичко — помисли той, стискайки устни. — Отново ще се роди това, което той знае за нея, което може да сподели всеки, който малко я познава. Аз…“ Но все едно, той идеше късно, все едно, Раул и тя ще се спогледат в някой миг и този поглед ще бъде концерт във Вагнериана, залез в Мар дел Плата, откъс от Уилям Фокнър, посещение у леля Матилде, университетска стачка; каквото и да било без Карлос Лопес, каквото и да било, случило се, когато Карлос Лопес е предавал в четвърти „Б“, или се е разхождал по „Флорида“, или се е любил с Росалия, нещо определено чуждо, като моторите на състезателните коли, като пликовете със завещания, нещо извън неговия въздух и неговия достъп, но независимо от това Паула, същата Паула и не по-малко Паула, отколкото тази, която ще спи в прегръдките му и ще го направи щастлив. Тогава ревността към миналото, която у героите на Пирандело и Пруст му се струваше смесица от условност и безсилие наистина да се осъществи настоящето, можеше вече да загризе ябълката. Ръцете му ще опознаят всеки миг от тялото на Паула и животът ще го мами с нищожната илюзия за настоящето, за малкото часове или дни, или месеци, докато дойде Раул или който и да било друг, докато се появят някоя майка или брат, или бивша съученичка, или просто някоя страница от книга, записка в тетрадка, или дори още по-лошо, докато Паула направи някогашно движение, заредено с неуловим смисъл или спомене, за каквото и да е от други времена, когато мине покрай някаква къща или види някое лице или картина. Ако един ден той наистина се влюби в Паула, защото той сега не е влюбен („сега не съм влюбен — помисли той, — сега просто искам да спя с нея и да живея с нея, и да бъда с нея“), тогава времето ще му покаже истинското си сляпо лице, ще провъзгласи непреодолимото препятствие на миналото, където не участвуват ръцете и думите, където е безполезно да хвърляш гайки срещу някакъв си капитански мостик, защото не го достигат и не го улучват, където всяка стъпка се оказва спряна от въздушна стена и всяка целувка среща в отговор непоносимата насмешка на огледалото. Седнали край същата маса, Паула и Раул бяха същевременно от другата страна на огледалото; когато неговият глас тук-там се смесваше с техните, сякаш някой ексцентричен елемент навлизаше в завършената сфера на техните гласове, които се носеха, леко прегърнати, и ту се разделяха, ту се събираха във въздуха. Да можеше да се смени с Раул, да бъде Раул, без да престане да бъде той самият, да се хвърли така сляпо и отчаяно, че невидимата стена да се превърне в прах и да го пропусне, да събере цялото минало на Паула в една само прегръдка, която да го постави завинаги до нея, да я има девствена, девойче, да играе с нея първите игри на живота, да се доближи така до младостта, до настоящето, до въздуха без огледала, който ги заобикаляше, да влезе с нея в бара, да седне с нея на масата, да поздрави Раул като приятел, да говори онова, което те говореха, да гледа това, което те гледаха, да усети зад гърба си другото пространство, непонятното бъдеще, но всичко останало да бъде тяхно, този полъх на времето, който ги окръжава сега, да не бъде смешното мехурче, заобиколено от нищо, от едно вчера, когато Паула е била в друг свят, от едно утре, когато съвместният им живот ще е безсилен да я привлече изцяло към него, да я направи наистина и завинаги негова.

— Да, възхитителен беше — каза Паула и сложи ръка на рамото на Лопес. — А, Ямайка Джон се събужда, неговото звездно тяло се носеше из далечни предели.

— Кого наричате валсунг? — попита Лопес.

— Гизекинг. Не знам защо го наричахме така, на Раул му е тъжно, защото той умря. Често ходехме да го слушаме, толкова хубаво свиреше Бетховен.

— Да, и аз съм го слушал понякога — рече Лопес. (Но не беше същото, не беше същото. Всеки за себе си, огледалото…) Раздразнен, той тръсна глава и поиска от Паула една цигара. Паула се доближи до него, но само малко, защото господин Трехо ги поглеждаше отвреме-навреме, и му се усмихна:

— Но колко далече беше отишъл, колко далече. Тъжно ли ти е? Скучаеш ли?

— Не ставай глупава — каза Лопес. — Не намирате ли, че сте много глупава?

XXXVII

— Не знам, няма никак температура, но има нещо, което не ми харесва — каза Клаудия, загледана в Хорхе, който играеше на гоненица с Персио. — Когато синът ми не изявява желание за втори десерт, това показва, че езикът му е обложен.

Медрано слушаше, като че думите бяха упрек. Той сви рамене, разгневен.

— Най-добре ще бъде да го види лекарят, но ако ние все така… Не, това наистина е безобразие. Лопес е повече от прав и ще трябва все някак да се сложи край на този абсурд.

„Питам се за какво, по дяволите, държим тези оръжия по кабините“, помисли той, като напълно съзнаваше защо Клаудия мълчи с полуобъркан, полускептичен вид.

— Вероятно няма да постигнете нищо — рече Клаудия след малко. — Една желязна врата не се отваря с блъскане. Но не се тревожете за Хорхе, може би е следа от вчерашното неразположение. Донесете ми един лежащ стол и да потърсим малко сянка.

Те се настаниха на достатъчно разстояние от госпожа Трехо, за да задоволят светската й чувствителност и да могат същевременно да разговарят, без да ги чува. Свежо беше на сянка в четири часа следобед, духаше ветрец — той понякога свиреше във въжетата и разрошваше косата на Хорхе, който яростно се въртеше, хванал за ръце търпеливия Персио. Иззад разговора Клаудия усещаше, че Медрано предъвква своите натрапчиви мисли и че докато обсъжда упражненията на Пресути и Фелипе, продължава да мисли за офицера и лекаря. Тя се усмихна, развеселена от това мъжко упорство.

— Любопитното е, че досега не сме говорили за пътуването по Тихия океан — му каза тя. — Забелязвам, че никой не споменава Япония. Нито дори скромния Магеланов пролив или евентуалните пристанища по пътя.

— Далечно бъдеще — рече Медрано, завръщайки се с усмивка от моментното си лошо настроение. — Прекалено далечно за нечии въображения, а и прекалено невероятно за вас и за мен.

— Нищо не ни кара да предполагаме, че няма да пристигнем.

— Нищо. Но е малко както със смъртта. Нищо не ни кара да предполагаме, че ще умрем, а въпреки това…

— Ненавиждам алегориите — каза Клаудия, — освен писаните на времето си, и то не всичките.

Фелипе и Пелуса репетираха на палубата серията от упражнения, с които щяха да се изявяват по време на вечеринката. Не се виждаше никой на капитанския мостик. Госпожа Трехо жестоко заби жълтите игли в кълбото прежда, зави плетката и с вежлив поздрав се присъедини любезно към отсъствуващите. Медрано остави погледа си да блуждае за миг в пространството, увиснал на човката на една птица-месояд…

— Япония или не, никога няма да съжалявам, че тръгнах с този проклет „Малкълм“. Дължа му запознанството си с вас, дължа му тази птица, тези сапунени вълни, а мисля, че и някои тежки моменти, по-необходими, отколкото сам бих признал в Буенос Айрес.

— И дон Гало, и госпожа Трехо, както и всички останали пътници, не по-малко забележителни.

— Говоря сериозно, Клаудия. Не съм щастлив на кораба, а това би могло да ме изненада, защото съвсем не влизаше в плановете ми. Всичко беше подготвено, за да стане това пътуване нещо като интервал между завършването на една книга и момента, в който разрязваме страниците на друга, нова. Ничия земя, където лекуваме раните си, ако е възможно, и трупаме въглехидрати, масти и морални резерви за ново гмуркане в календара. Но сметките ми излязоха криви, ничията земя се оказа Буенос Айрес през последно време.

— Всяко място е подходящо, за да се изяснят нещата — каза Клаудия. — Да можех да чувствувам и аз същото, всичко онова, което ми казахте снощи, онова, което все още може да ви се случи… Мен не ме тревожи много животът, който водя, там или тук. Зная, че е като зимен сън, живот на пръсти, и живея, за да бъда само сянката на Хорхе, ръката, която е наблизо, когато нощем той протяга своята в тъмнината и се страхува.

— Да, но това е много.

— Погледнато отстрани или изразено в единици майчино себеотрицание. Работата е там, че аз съм и нещо друго, освен майката на Хорхе. Вече ви го казах, женитбата ми беше грешка, но грешка е също и да лежиш прекалено дълго на слънце на плажа. Да сбъркаш поради излишък от красота или щастие… важното са резултатите. Така или иначе миналото ми беше изпълнено с красота и това, че я пожертвувах заради други, също така красиви или необходими неща, никога няма да ме утеши. Дайте ми да избирам между картина на Брак и на Пикасо, ще предпочета Брак, зная (ако е картината, за която мисля в момента), но колко тъжно да нямам ценното платно на Пикасо на стената в салона…

Тя се разсмя без радост и Медрано протегна длан и я сложи върху ръката й.

— Нищо не ви пречи да бъдете много повече от майката на Хорхе — рече той. — Защо почти винаги жените, които останат сами, губят импулс, изоставят се? Нима не са тичали устремени, хванати за нашата ръка, докато ние мислим, че тичаме, защото те ни сочат пътя? Изглежда, вие не приемате майчинството за единственото ви задължение, както толкова много други жени. Убеден съм, че ще може да направите всичко, което решите, да задоволите всички свои желания.

— О, желанията ми — каза Клаудия. — По-скоро бих искала да ги нямам, да приключа с много от тях. Така може би…

— В такъв случай това, че все още обичате мъжа си, е достатъчно, за да ви провали?

— Не знам дали го обичам — отвърна Клаудия. — Понякога мисля, че никога не съм го обичала. Прекалено лесно се оказа да се освободя. Както вие от Бетина например, а доколкото разбрах, не сте бил влюбен в нея.

— А той? Никога ли не се опита да се сдобрите, остави ви да си отидете, ей така?

— О, той ходеше на три конгреса по неврология всяка година — каза Клаудия без озлобление. — Преди още да приключи разводът, вече си имаше приятелка в Монтевидео. Каза ми го, за да ме отърве от всякаква тревога, защото вероятно подозираше това, така да се каже, чувство на вина.

Те видяха как Фелипе се изкачва по трапа откъм десния борд, как се среща с Раул и как двамата се отдалечават по коридора. Беба слезе и дойде да седне в шезлонга на майка си. Усмихнаха й се. Беба им се усмихна. Горкото момиче, винаги така самотно.

— Приятно е тук — каза Медрано.

— О, да — рече Беба. — Не издържах вече на слънце. Макар че обичам и да се пека.

Медрано щеше да я попита защо не се къпе, но благоразумно се въздържа. „Може да сбъркам“, помисли си той, същевременно раздразнен от прекъсването на разговора. Клаудия питаше нещо за една тока, която Хорхе бе намерил в столовата. Като запали цигара, Медрано се сниши още повече в шезлонга. Чувство за вина, думи и пак думи. Чувство за вина. Сякаш жена като Клаудия би могла… Той я погледна право в лицето, видя я да се усмихва. Беба се оживяваше, приближи малко шезлонга си, по-доверчива. Най-после започва да разговаря сериозно с възрастните. „Не — помисли Медрано, — това не може да е чувство за вина. Мъжът, който изгубва човек като нея, е истинският виновник. В същност той може да не е бил влюбен, защо трябва да го съдя от моята гледна точка. Мисля, че действително се възхищавам от нея, колкото повече ми се доверява и ми говори за своята слабост, толкова по-силна и по-великолепна я намирам. Не вярвам да е от йодните пари…“ Достатъчно му бе за миг да възкреси спомена (но това не бе дори възкресяване на спомен, то си беше там много преди всеки образ или дума, като част от неговия начин на живот, от цялостния и окончателен блок на съществуването му) за жените, с които бе поддържал интимна връзка, силните и слабите, тези, които вървят напред, и тези, които следват оставените следи. Той имаше повече от основание да се възхищава от Клаудия, да й подаде ръка, знаейки, че тя я поема, за да го води. Но посоката беше неясна, всичко туптеше отвън и отвътре, както морето, и слънцето, и вятърът в жиците. Тайно заслепение, вик при среща, смътна сигурност. Сякаш след това иде нещо страшно и същевременно красиво, нещо окончателно, огромен скок или неотменимо решение. Между този хаос, който при все това беше като музика, и познатия вкус на цигарата му имаше вече неизчислим разрив. Медрано го измери, сякаш това беше ужасяващото разстояние, което тепърва му предстоеше да измине.

— Стискай ме здраво за китката — заповяда Пелуса. — Нали виждаш, че подхлъзнеш ли се сега, спукана ни е работата.

Седнал на едно стъпало, Раул внимателно наблюдаваше различните фази на тренировката. „Сприятелили са се“, помисли той, като се възхищаваше от начина, по който Пелуса вдигаше Фелипе, а той описваше във въздуха полукръг. Възхити се от силата и сръчността на Атилио, малко накърнени от гледна точка на пластиката поради невероятния бански костюм. Съзнателно спря поглед на кръста, на ръцете му, покрити с луници и червеникави косми, отказвайки се да гледа право във Фелипе, който, стиснал устни (вероятно го беше малко страх), се беше закрепил надолу с главата, а Пелуса го държеше, стъпил здраво на земята, разкрачил крака, за да противодействува на люлеенето на кораба. „Хоп!“, извика Пелуса, както беше чувал от еквилибристите в цирк „Бредо“, и Фелипе се озова на краката си, задъхан и възхитен от силата на своя другар.

— Виж какво обаче, никога не се стягай — посъветва го Пелуса, поемайки дълбоко дъх. — Колкото по-меко е тялото, по-добре излиза упражнението. Сега ще направим пирамидата, внимание, като кажа хоп. Хоп! Не бе, момче, не виждаш ли, че така можеш да си изместиш китката. Ама че работа, казах ти го поне стотици пъти. Я да беше тук Русито, щеше да видиш упражнения, ама упражнения.

— Какво искаш, човек не може да научи всичко изведнъж — каза Фелипе, обиден.

— Добре де, добре де, нищо не казвам, но ти си се заинатил да се стягаш. Усилието е от мен, ти трябва да скочиш. Отваряй си очите, като ми стъпваш на врата, кожата ми се бели.

Направиха пирамидата, провалиха се на двойната австралийска ножица, но се реваншираха с една серия от комбинирани скокове, на които Раул, доста отегчен, бурно изръкопляска. Пелуса скромно се усмихна, а Фелипе заяви, че вече достатъчно са тренирали.

— Прав си, малкия — рече Пелуса. — Ако прекалено третираш, после те боли цялото тяло. Искаш ли да му пийнем по една бира?

— Не, във всеки случай по-късно. Сега ще си ударя един душ, целият съм в пот.

— Това е добре — каза Пелуса. — Потта убива микробите. Аз отивам да си пийна една Килмес Кристал.

„Странно, за тях една бира е почти винаги една Килмес Кристал — си каза Раул, но той мислеше това, за да отхвърли надеждата, че може би Фелипе нарочно е отклонил поканата. — Кой знае, може би все още е сърдит.“ Пелуса мина покрай него с едно звънко „Младежо, моля“ и почти явен ореол от миризма на лук. Раул остана седнал, докато Фелипе на свой ред се качи, метнал през рамо кърпата на червени и зелени райета.

— Атлет и половина — каза Раул. — Ще се проявите довечера.

— Ами, нищо работа. Аз още не се чувствувам много добре. Главата ме боли отвреме-навреме, а и най-трудните неща ще ги прави Атилио. Каква жега!

— Един душ и ще бъдеш като нов.

— Да, това е най-добре. А вие какво ще правите довечера?

— Просто не знам още. Трябва да поговоря с Паула и да измислим нещо що-годе забавно. Обикновено импровизираме в последния момент. Винаги излиза зле, но хората не си дават много-много сметка. Вир-вода си станал.

— Е, да, от толкова упражнения… Наистина ли не знаете какво ще правите?

Раул се беше изправил и те повървяха заедно по десния коридор. Фелипе трябваше да се качи по другия трап, за да отиде направо в кабината си. Все едно беше, разбира се, имаше само да прекоси междинния проход; но най-логичното би било да се качи по левия трап. С други думи, след като се беше качил по десния, можеше да се предположи, че е търсил да говори с Раул. Не беше сигурно, но вероятно. А не беше и сърдит, макар че избягваше да го гледа в очите. Както вървеше след него по тъмния коридор, той виждаше ярките черти на кърпата, покриваща част от гърба му, и помисли за някакъв силен вятър, който да я развее като наметало на човек в летяща колесница. Босите крака оставяха леки влажни стъпки по балатума. Стигнал до междинния коридор, Фелипе се обърна, като подпря ръка в стената. И друг път се беше държал по този начин, несигурен в това, което ще каже и как трябва да го каже.

— Добре, отивам да си ударя един душ. Вие какво ще правите?

— О, ще отида да си полегна малко, стига Паула да не хърка много.

— Как ще хърка, такова младо момиче.

Изведнъж той се изчерви, разбрал, че мисълта за Паула го смущава в присъствие на Раул, че Раул го занася, че в края на краищата жените вероятно хъркат като толкова други хора и да се изненадва пред Раул, означава да приеме, че няма никаква представа за една спяща жена, за една жена в леглото.

Но Раул го гледаше без сянка от присмех.

— Разбира се, че хърка — рече той. — Невинаги, но понякога, когато спи следобед. Не може да се чете, когато някой край тебе хърка.

— Естествено — каза Фелипе. — Ами ако искате, елате да си поприказваме в каютата, аз ще се изкъпя за нула време. Няма никой, баща ми по цял ден чете в бара.

— Дадено — каза Раул с израза, който беше научил в Чили и му напомняше няколко щастливи дни в планината. — Ще ми дадеш да си напълня лулата с твоя тютюн, оставих си кутията в кабината.

Вратата на кабината беше на четири метра от прохода, но Фелипе, изглежда, прие молбата като нещо почти необходимо, жест, който оформяше едно положение, нещо, след което може съвсем спокойно да се продължи по-нататък.

— Стюардът е истински ас — рече Фелипе. — Виждали ли сте го някога да влиза или да излиза от каютата ви? Аз — никога, но щом като се прибере човек, намира всичко подредено, леглото оправено… Чакайте да ви дам тютюна.

Той хвърли кърпата в един ъгъл и пусна вентилатора. Докато търсеше тютюна, обясни, че много му харесвали електрическите апарати в кабината, че банята била цяло чудо, както и осветлението, всичко било така добре обмислено. С гръб към Раул, той се навеждаше над долното чекмедже на скрина — търсеше тютюна. Намери го и му го подаде, но Раул не обръщаше внимание на жеста му.

— Какво има? — каза Фелипе, протегнал ръка.

— Нищо — отвърна Раул, без да вземе тютюна. — Гледах те.

— Мене ли? Е, хайде…

— С такова тяло сигурно вече си спечелил много момичета.

— Е, хайде — повтори Фелипе, без да знае какво да прави с кутията в ръка. Раул я взе, като същевременно го хвана и го привлече към себе си. Фелипе рязко се освободи, но без да отстъпи. Изглеждаше по-скоро озадачен, отколкото изплашен и когато Раул пристъпи крачка напред, той остана неподвижен, свел очи. Раул опря длан на рамото му и я остави бавно да се спусне по ръката.

— Вир-вода си — рече. — Хайде, изкъпи се най-сетне.

— Да, по-добре — каза Фелипе. — Веднага излизам.

— Остави вратата отворена, междувременно може да си говорим.

— Но… На мен ми е все едно, но ако влезе старият…

— Какво смяташ, че ще си помисли?

— Ами знам ли.

— Щом не знаеш, тогава ти е все едно.

— Не е там работата, но…

— Срам ли те е?

— Мене ли? Защо да ме е срам?

— Така си и мислех. Ако те е страх какво ще помисли баща ти, можем да затворим външната врата.

Фелипе не намери какво да отговори. Колебливо отиде до вратата на кабината и я заключи. Раул чакаше, тъпчейки бавно лулата си. Видя го как погледна гардероба, леглото, сякаш търсеше нещо, повод да спечели време и да събере кураж. Извади от скрина чифт бели чорапи, гащета и ги сложи на кревата, но после пак ги взе и ги отнесе в банята, за да ги остави близо до душа, върху една никелирана табуретка. Раул беше запалил лулата си и го гледаше. Фелипе пусна душа, опита температурата на водата. След това, с бързо движение, застанал срещу Раул, той смъкна банския си и за миг се озова под душа, като че ли търсеше закрилата на водата. Започна енергично да се сапунисва, без да гледа към вратата, и засвири. Мелодия, прекъсвана от водата, която влизаше в устата му, и от тревожното му дишане.

— Наистина чудесно тяло имаш — каза Раул, заставайки срещу огледалото. — На твоите години има много момчета, които още не се знае добре какво представляват, но ти… Колко момчета като теб съм виждал в Буенос Айрес.

— В клуба ли? — каза той, неспособен да мисли за друго. Стоеше все така пред него, отказвайки се от стеснителност да му обърне гръб. Нещо оглушително бръмчеше в главата му — водата, която го удряше по ушите и влизаше в очите му, или нещо друго, по-навътре, вихрушка, която му отнемаше воля и власт над гласа. Продължаваше машинално да се сапунисва под струята вода, която отнасяше пяната. Ако Беба научеше само… Отвъд това, като на безкрайно разстояние, той мислеше за Алфиери, че Алфиери можеше да е този, който пуши сега ей-там и го гледа, както гледат голите новобранци сержантите или лекарите, като онзи от улица „Чаркас“, който го караше да върви със затворени очи и протегнати ръце. Дори си каза, че Алфиери (но не, в същност това не беше Алфиери), сигурно се подиграва на несръчността му, изведнъж се ядоса, че е толкова тъп, спря веднага душа и започна да се сапунисва истински, с яростни движения, които оставяха купчини бяла пяна по корема, врата, под мишниците. Вече почти не го интересуваше, че Раул го гледа, в края на краищата между мъже, какво пък… Но той се залъгваше, при сапунисването избягваше някои движения, държеше се колкото се може по-изправен, и особено старателно миеше ръцете, гърдите, врата и ушите си. Подпря крак на ръба на ваната от зелена мозайка, малко се наведе и започна да сапунисва глезена и прасеца. Имаше чувството, че се къпе вече цели часове. Душът не му доставяше никакво удоволствие, но му липсваха сили да спре водата и да излезе от ваната, да започне да се бърше. Когато най-сетне се изправи — водата се стичаше от косата в очите му — Раул беше откачил кърпата от една закачалка и му я подаваше отдалече, като избягваше да стъпва по изпръскания с пяна под.

— Е, сега се чувствуваш по-добре, нали?

— Ами да. Хубаво е да се изкъпе човек след упражнения.

— Да, особено след определен вид упражнения. Днес ти не ме разбра, когато ти казах, че имаш хубаво тяло. Аз исках да те питам дали ти е приятно да ти го казват жените.

— Е, разбира се, че е приятно — рече Фелипе, използувайки безличната форма след едва доловимо колебание.

— Ти много ли си имал вече или само една?

— А вие? — каза Фелипе, като си обуваше гащетата.

— Отговори ми, не се срамувай.

— Аз съм още млад — каза Фелипе. — За какво да се силя?

— Така ми харесва. Значи още не си имал нито една.

— Е, чак нито една, не. В публичните домове… Разбира се, не е същото.

— А, ходил си в публични домове. Мислех, че вече не е останал нито един извън града.

— Останали са два-три — каза Фелипе, решейки се пред огледалото. — Имам един приятел от пети курс, той ми даде сведението. Ордоньес се казва.

— И те пуснаха да влезеш?

— Ами да, пуснаха ме. Нали ви казвам, че бях с Ордоньес, който вече си има лична карта. Ходихме два пъти.

— Хареса ли ти?

— Че как иначе?

Той изгаси лампата в банята и мина покрай Раул, който не се беше помръднал. Чу го да отваря някакво чекмедже — търсеше риза или сандали. Постоя още малко във влажната сянка, като се питаше защо ли… Но вече дори не си струваше да си задава въпроса. Влезе в кабината и седна в едно кресло. Фелипе си беше обул едни бели панталони; все още беше гол до кръста.

— Ако не ти е приятно да говорим за жени, казваш ми го и край — рече Раул. — Помислих, че вече си на години да се интересуваш от тези неща.

— Кой е казал, че не ме интересува? Какъв особен човек сте вие, понякога ми напомняте един, когото познавам…

— И той ли ти говори за жени?

— Случва се. Но е особен… Има особени хора, нали? Не исках да кажа, че вие…

— Не се тревожи за мен, предполагам, че понякога сигурно ти се виждам странен. Значи този, когото познаваш… Говори ми за него, в същност може да изпушим по една лула заедно, ако искаш.

— Разбира се — каза Фелипе, който се чувствуваше много по-сигурен в себе си, веднъж облечен. Сложи си една синя риза, която остави пусната над панталоните, и извади лулата си. Седна в другото кресло и зачака Раул да му подаде тютюна. Имаше чувството, че е избегнал нещо; като че ли всичко, което се бе случило току-що, би могло да бъде съвсем различно. Сега той си даваше сметка, че през цялото време е бил скован, едва ли не притаен, в очакване Раул да направи нещо, което не бе направил, или да каже нещо, което не бе казал. Имаше едва ли не желание да се смее, напълни несръчно лулата си и я запали с две клечки. Започна да разказва разни неща за Алфиери, какъв страхотен тип бил и как свалил жената на адвоката. Подбираше спомените си, в края на краищата Раул бе говорил за жени, нямаше за какво да му разказва историите на Виана и Фрейлич. За Алфиери и Ордонес имаше какво да приказва още доста.

— За това трябва много пара естествено. Жените искат да ги водиш по танци, че таксита, а на всичко отгоре трябва да плащаш и стаята…

— Ако бяхме в Буенос Айрес, можех да ти уредя всичко това, знаеш ли. Като се върнем, ще видиш. Обещавам ти.

— Вие сигурно имате страхотна квартира…

— Да. Ще ти я отстъпя, като ти потрябва.

— Наистина ли? — запита Фелипе, почти изплашен. — Би било фантастично, така човек може да си заведе жена и без да има много пари… — той се изчерви, изкашля се. — В същност мисля, че някой ден бихме могли да се позабавляваме заедно. Стига вие да не…

Раул стана и се доближи до него. Започна да го гали по косата, цялата мокра, почти лепкава.

Фелипе поотдръпна глава.

— Хайде — каза той. — Ще ме разрошите. Ако влезе старият…

— Ти заключи вратата, струва ми се.

— Да, но все едно. Оставете ме.

Бузите му горяха. Опита се да стане от креслото, но Раул подпря една ръка на рамото му и го задържа там. Отново леко го погали по косата.

— Какво мислиш за мен? Кажи ми истината, мен не ме интересува.

Фелипе се отскубна и се изправи на крака. Раул отпусна ръце, сякаш поднасяше лицето си за удар. „Удари ли ме, мой е“, успя да помисли той. Но Фелипе отстъпи една-две крачки, клатейки глава, като че ли разочарован.

— Оставете ме — рече той с изтънял глас. — Вие… вие всичките сте еднакви.

— Всичките? — каза Раул, усмихвайки се леко.

— Да, всичките. И Алфиери е такъв, всички сте такива.

Раул продължаваше да се усмихва. Повдигна рамене, понечи да тръгне към вратата.

— Прекалено нервен си, моето момче. Какво лошо има в това един човек да погали друг, между приятели? Да стиснеш някому ръка или да я прекараш по косата му — каква е разликата?

— Разлика… Вие знаете, че има разлика.

— Не, Фелипе, ти си този, който няма доверие в мен, защото ти се вижда странно, че искам да бъда твой приятел. Нямаш ми доверие, лъжеш ме. Държиш се като жена, ако искаш да ти кажа какво аз мисля.

— Да, заяждайте се с мен сега — каза Фелипе, като малко се доближи. — Аз ли ви лъжа?

— Да, малко ми стана жал за тебе, много лошо лъжеш, това се научава постепенно, а ти още не умееш. И аз отново слизах там долу и разбрах от един от липидите. Защо ми каза, че си бил с по-ниския от двамата?

Фелипе направи движение, сякаш не придаваше значение на случилото се.

— Мога да приема от теб да ме натъжиш неведнъж — каза Раул, говорейки му тихо. — Мога да разбера, че не ме обичаш, че ти се струва недопустима мисълта да бъдеш мой приятел, или че се страхуваш другите да не го изтълкуват зле… Но не ме лъжи, Фелипе, дори за глупост като тази.

— Ами че в това нямаше нищо лошо — рече Фелипе. Въпреки волята му, привличаше го гласът на Раул, очите му, които го гледаха, като че ли в очакване на нещо друго. — Наистина в същност работата е там, че ме беше яд, задето не ме взехте вчера и поисках… Просто отидох сам, а какво съм правил там долу, си е моя работа. Затова не ви казах истината.

Изведнъж той му обърна гръб и се приближи до прозорчето. Ръката му, която държеше лулата, висеше отпусната. Той прекара другата по косата си, малко се попрегърби. За миг го бе дострашало, че Раул ще го упрекне в нещо, което той не успяваше да уточни, каквото и да бе — че се е опитвал да флиртува с Паула или нещо подобно. Не искаше да го гледа, защото очите на Раул му причиняваха болка, предизвикваха у него желание да плаче, да се захлупи в леглото и да плаче, чувствувайки се съвсем мъничък в беззащитен пред този човек, който му показваше очите си така разкрити. Застанал с гръб към него, той го усещаше как бавно се приближава и знаеше, че още миг и ръцете на Раул ще го притиснат с пълна сила, тогава той усети, че жалостта се превръща в страх и че зад страха има нещо като изкушение да продължи да чака и да узнае каква ще бъде тази прегръдка, с която Раул ще се откаже от цялото си превъзходство, за да остане само един умоляващ глас и едни кротки, сякаш кучешки очи — победен от него, победен въпреки прегръдката си. Той изведнъж разбра, че ролите се сменят, че сега той може да диктува закона. Внезапно се обърна, видя Раул точно в момента, в който ръцете му го търсеха, и му се изсмя в лицето, истерично, размесвайки смях и плач, смеейки се с резки, пресекливи вопли, с лице, цялото в гримаси, сълзи и насмешка.

Раул докосна лицето му с пръсти и отново зачака Фелипе да го удари. Видя надигащия се юмрук, чакаше, без да се помръдне. Фелипе закри лицето си с две ръце, сви се и отскочи на разстояние. Беше почти неизбежно да отиде до вратата и да застане там в очакване. Раул мина покрай него, без да го погледне. Вратата отекна като изстрел зад гърба му.

Ж

Може би е нужна почивка, може би в някой момент синият китарист отпуска ръка и сладострастната уста замлъква, свива се и се прибира в себе си, така както ужасяващо се прибира в себе си ръкавица, захвърлена на креват. В този час на откъсване от всичко и на умора (защото почивката е евфемизъм за провал, а сънят — маска на нищото, навлязло във всички пори на живота), леко антропоморфният образ, нарисуван презрително от Пикасо на картината, принадлежала Аполииер, изразява повече от всякога комедията в своята критична точка, когато всичко застива неподвижно, преди да гръмне в акорда, който ще разкъса непоносимото напрежение. Но ние мислим със зафиксирани термини, поставени пред нас: китарата, музиканта, кораба, който се носи на юг, жените и мъжете, които се лутат като бели мишки в клетка. Какъв неочакван обрат в сюжета може да се породи от едно последно съмнение, което да надхвърли това, което се случва, и това, което не се случва, което се настанява в онази точка, в която може би успява да се осъществи сливането на окото и химерата, в която фабулата одира на парчета кожата на агнето, в която третата ръка, едва зърната от Персио в миг на звездно дарение, поема за своя сметка китарата без тяло и без струни, и записва в пространството, твърдо като мрамор, музика за друг слух. Не е лесно да разбереш антикитарата, както не е лесно да разбереш антиматерията, но антиматерията е вече тема за вестниците и за съобщения по конгреси, антиуранът, антисилицият проблясват в нощта, една сидерална трета ръка се предлага най-необуздано-провокационно, за да изтръгне корабния наблюдател от неговото съзерцание. Не е лесно да се допусне едно античетиво, едно антисъщество, една антимравка, третата ръка удря плесници по очила и класификации, изтръгва книгите от рафтовете, открива причината за образа в огледалото, симетричното му и демонично проявление. Това анти-аз и онова анти-ти са тук и какво става тогава с нас и със самодоволното съществование, в което безпокойството стигаше едва до една дребна немска или френска метафизика, сега, когато на главата каца сянката на антизвездата, сега, когато в любовната прегръдка усещаме антилюбовно замайване, и то не защото този палиндром на космоса е отрицанието (защо трябва да бъде отрицание антивселената?), а истината, която сочи третата ръка, истината, която очаква раждането на човека, за да навлезе в радостта!

По някакъв начин, захвърлен насред пампата, напъхан в мръсна торба или просто съборен в дере от буен кон. Персио, застанал с лице към звездите, усеща идещото безформено осъществяване. Нищо не го отличава в този час от палячото, който вдига набрашненото си лице към черната дупка на шатъра, свръзка с небето. Палячото не знае, Персио не знае каква е тази жълта градушка, която отскача в безмерно отворените му очи. И защото не знае, дадено му е да чувствува всичко с повече плам, искрящият шлем на южната нощ бавно се върти със своите кръстове и със своите ритми, и в ушите постепенно прониква гласът на равнината, проскърцването на кълнящата трева, плахото извиване на змията, която излиза при роса, лекото барабанене на заека, подбуден от лунно желание. Той вече долавя сухото, скрито пращене на пампата, докосва с влажни зеници една нова земя, която едва общува с човека и го отхвърля, както го отхвърлят нейните жребци, нейните циклони и нейните разстояния. Постепенно сетивата престават да бъдат част от него, за да го извлекат и изхвърлят в черната равнина; сега той вече не вижда, нито чува, нито долавя, нито докосва, той е извън всичко, разчупен, развързан, изправя се като дърво и обхваща множествеността в една-единствена огромна болка — това е разсейващият се хаос, кристалът, който се избистря и подрежда, нощта на началото в американско време. Какво могат да му направят потайният парад от сенки, подновеното и рушащо се съзидание, издигащо се наоколо, ужасяващото редуване на аборти и щитоносци, и космати коне, и тигри със зъби като рога, и лавини от камък и кал. Неизменна пейка край пътната врата, безучастен свидетел на движението на тела и еони, око, втренчено като кондор с планински крила в препускането на мириади и галактики и земни огъвания, наблюдател на чудовища и потопи, на пасторални сцени или вековни пожари, метаморфози на магмата, сиала на нерешителното плаване на континенти-китове, на острови-тапири, на катастрофи от камък на юг, непоносимо раждане на Андите, разцепили една тресяща се планина, той не може да почине дори миг, нито да разбере със сигурност дали това усещане в лявата ръка е ледникова епоха с целия й трясък, или само охлюв, тръгнал да търси вечерен хлад.

Ако да се откажеш беше трудно, той навярно би се отказал от тази осмоза от катаклизми, която го потапя в непоносима гъстота, но той упорито се отказва от улеснението да отвори или затвори очи, да стане и да излезе край пътя, изведнъж отново да измисли тялото си, маршрута, една нощ на хиляда деветстотин и някоя си година, помощта, която ще пристигне с фарове, възклицания и прашна диря. Той стиска зъби (но това е може би раждаща се планинска верига, стриване на базалти и глини) и се отдава на световъртежа, на хода на охлюва или водопада по неговото потопено и объркано тяло. Всяко съзидание е провал, летят скалите в пространството, неназовани животни се сгромолясват и джапат във водата, навирили крака, пръскат се на трески коиуе, радостта от бъркотията смазва и екзалтира, и унищожава сред вой и мутации. Какво трябваше да остане от всичко това — само развалини от изоставена къща в пампата, един лукав бакалин, един преследван клет гаучо, някакво генералче на власт? Демонична операция, при която колосални цифри завършват с едно футболно първенство, с един поет самоубиец, с горчива любов по ъглите и в храсталаците. Съботна вечер, резюме на щастието, това ли е южноамериканското? Във всеки ежедневен жест нима не повтаряме неразрешения хаос? В това време на безгранично отлагано настояще, на некрофилен култ, на склонност към досада и сън без мечти, на склонност просто към кошмара, който идва след поглъщането на тиква и наденици в големи дози; съвместно съществуване със съдбата ли търсим, мъчим се да изживеем едновременно волния бяг на индианеца и най-последния успех на професионалния автомобилизъм? С лице към звездите, проснати в непромокаемата и глупава равнина, нима тайно пристъпваме към отказване от историческото време, навличаме чужди дрехи и празни речи, които обличат в ръкавици поздрава на вожда и възпоминателните тържества, и от толкова много неизследвана действителност избираме антагоничния призрак, антиматерията на антидуха, на антиаржентинството поради решителния отказ да изстрадаме както подобава една съдба във времето, едно надбягване с неговите победители и победени? По-малко от манихеи, по-малко от бонвивани хедонисти, нима не представляваме на земята призрачната страна на съществованието, неговата злорада ларва, притаена край пътя, антивремето на духа и тялото, евтината леснина, принципа не се намесвай, ако нямаш полза? Съдбата да не искаш съдба, не оплюваме ли всяка високопарна дума, всяко философско есе, всяко шумно първенство, веднъж издигнали жизнената антиматерия до портфейла с нашивки, до литературните тържества, до кокардата, до обществения и спортен клуб на всеки квартал в Буенос Айрес, Росарио или Тукуман?

XXXVIII

Литературните тържества впрочем винаги радваха Медрано, техен ироничен наблюдател. Идеята му хрумна, докато слизаше на палубата — беше изпратил Клаудия и Хорхе, който неочаквано бе поискал да спи следобеден сън. Всъщност доктор Рестели трябваше да предложи провеждането на литературни тържества на кораба; по-възвишено е и по-възпитателно, отколкото една обикновена вечеринка, и щеше да даде възможност на някои хора да изпаднат в грях, разказвайки ужасни шеги. „На кораба обаче не се възприемат литературните тържества“, помисли той, излягайки се, уморен, в шезлонга и подбирайки бавно цигара. Умишлено отлагаше момента, в който ще престане да се интересува от това, което го заобикаля, за да отстъпи сладостно пред образа на Клаудия, пред грижливото възстановяване на нейния глас, формата на ръцете и нейния така естествен и почти необходим начин да замълчи или да говори. Сега Карлос Лопес надничаше откъм трапа на бакборда и оглеждаше прав хоризонта в четири часа следобед. Останалите пътници отдавна си бяха тръгнали; капитанският мостик беше все така празен. Медрано затвори очи и си зададе въпроса какво ли ще стане. Срокът щеше да приключи, когато последният номер от вечеринката дадеше път на любезните ръкопляскания и всеобщото разпръскване на зрителите, когато започнеше своя бяг часовникът на третия ден. „Вечните символи, досадата от една не особено проницателна аналогия“, помисли той. Третият ден — изпълнението. Можеха да се предвидят най-суровите факти: кърмата ще се отвори от само себе си, за да посрещне хората, или пък Лопес ще изпълни заканата си с помощта на Раул и на него самия. Привържениците на мира ще се проявят, разгневени, начело с дон Гало; но оттам нататък бъдещето се замъгляваше, пътищата се разделяха на две, на три… „Хубаво ще бъде“, помисли той, доволен, без сам да знае защо. Всичко се развиваше в едни толкова смешни мащаби, така абсолютно антидраматични, че собственото му задоволство в крайна сметка го раздразни. Предпочете да се върне към Клаудия, да пресъздаде лицето й; сега, когато му казваше довиждане при вратата на кабината си, то му се бе видяло смътно тревожно. Но тя не бе казала нищо и той предпочете да не се издава, че е разбрал, макар че щеше да му е приятно да остане с нея още и заедно да бдят над съня на Хорхе, разговаряйки тихо за нещо. Отново го обзе тъмно чувство на празнота, безредие, нужда да съчетае нещо — той сам не знаеше какво, — да сглоби мозайката, разхвърлена на хиляди парчета върху масата. Още една лесна аналогия, да схващаш живота като мозайка, всеки ден — дървено парченце с по едно зелено петно, по малко червено, пръска сиво, но всичко това зле размесено, аморфно, част от миналото, забита като трън в бъдещето, настоящето може би освободено от предшествуващото го и от това, което следва, но обедняло от прекалено доброволно разделение, от сухо отхвърляне на призраци и проекти. Не можеше това да е настоящето, но едва сега, когато много от това сега беше вече безвъзвратно изгубено, той започваше да подозира, не особено убеден, че най-голямата му вина вероятно е била свободата, основана на фалшива хигиена на живота, егоистично желание да разполага със себе си във всеки миг на един винаги единствен ден, без баласт от вчера или утре. Погледнат от този ъгъл, извървеният досега път му се струваше пълен провал. „Провал на какво?“, помисли той тревожно. Никога не бе мерил съществованието с аршина на успеха; в такъв случай понятието прозал беше лишено от смисъл. „Да, логично — помисли той. — Логично.“ Повтаряше думата, подхвърляше я на езика си. Логично. Тогава Клаудия, тогава „Малкълм“. Логично. Ами стомахът, неспокойният сън, подозрението, че нещо се приближава и ще го издебне неподготвен и обезоръжен, че трябва да се подготви. „По дяволите — помисли, — не е толкова лесно да се изхвърлят през борда навиците, това много прилича на преумора. Както онзи път, когато смятах, че полудявам, а се оказа начало на септицемия…“ Не, не беше лесно. Клаудия, изглежда, го разбираше, не му беше отправила никакъв упрек по повод Бетина, но, странно, сега Медрано мислеше, че Клаудия трябваше да го упрекне за това, което Бетина е представлявала в живота му. Без никакво право, разбира се, и още по-малко като евентуална наследница на Бетина. Самата мисъл за наследница беше оскърбителна, отнесена към жена като Клаудия. Именно затова вероятно тя можеше да му каже, че е негодник, можеше да му го каже спокойно, гледайки го с очи, в които нейното собствено безпокойство блестеше като заслужено право, правото на съучастника, упрека на достойния за порицание, много по-горчив и по-справедлив, и по-дълбок от този на съдника или светеца. Но защо трябваше именно Клаудия да му отваря изведнъж вратите на времето, да го изхвърля гол във времето, което го шибаше, принуждаваше го да пуши цигара след цигара, да хапе устни и да желае по един или друг начин мозайката най-сетне да се състави, несигурните му ръце, неусвоили още тези игри, да търсят пипнешком червените, сини и сиви парчета, да измъкнат от безредието един женски профил, една котка, свита на кравай до огъня, един фон със стари дървета като в приказка. И всичко това да бъде по-силно от слънцето в четири и половина, от хоризонта с кобалтов цвят, който той с присвити очи виждаше да се люлее нагоре и надолу при всяко движение на „Малкълм“, товаро-пътнически кораб на Маджента стар. Изведнъж се появи улица „Авелянеда“, дърветата с есенна ръжда; с ръце в джобовете на шлифера, той върви — бяга от нещо, смътно заплашително. А сега — вход като на къщата на Лола Ромарино, но по-тесен; той излиза на един двор — бързо, бързо, няма време за губене — и се изкачва по стълби като тези в хотел „Сен Мишел“ в Париж, където бе живял няколко седмици с Леонора (фамилното име му се губеше). Стаята беше просторна, цялата в завеси, които вероятно криеха грапавини по стените, или прозорци с изглед към мръсни тъмни дворове. Когато затвори вратата, той почувствува огромно облекчение. Свали си шлифера, ръкавиците; много внимателно ги постави на една плетена маса. Знаеше, че опасността не е преминала, че вратата го предпазва само наполовина; беше по-скоро отсрочка, която му позволяваше да мисли за друго, по-сигурно средство. Но той не искаше да мисли, нямаше за какво да мисли; заплахата беше прекалено неопределена, разнасяше се нагоре и надалеч, връщаше се като въздух, изцапан с пушек. Той направи няколко крачки, докато стигна средата на стаята. Едва тогава видя леглото, прикрито с розов параван — жалко скеле, готово да се срути. Разхвърляно желязно легло, кана и леген; да, можеше да е хотел „Сен Мишел“, макар че не беше той, приличаше на стая от един друг хотел, в Рио. Без да знае защо, той не искаше да се приближи до разхвърляното и мръсно легло, стоеше неподвижен, с ръце в джобовете на сакото — чакаше. Почти естествено беше, почти необходимо, Бетина да повдигне една от извехтелите завеси и да тръгне към него, плъзгайки се сякаш по омазания килим, да спре на по-малко от метър и бавно да вдигне лицето си, напълно скрито от русите коси. Усещането за опасност се разсейваше, превръщаше се в нещо друго, без той все още да знае какво е това друго, още по-страшно, което щеше да се случи, а Бетина бавно повдигаше невидимото си лице, косата трептеше и се полюшваше, разкривайки върха на носа, устата, която отново изчезваше, отново носа, блясъка на очите сред русите коси. На Медрано му се искаше да отстъпи или поне да усети гърба си залепен за вратата, но той плуваше в лепкавия въздух, от който трябваше да изтръгва всяко дихание с усилие на дробовете, на цялото тяло. Той чуваше Бетина да говори, защото още от началото тя беше заговорила, но това, което казваше, беше един постоянен остър звук, непрекъснат като неуморимо папагалско повтаряне на поредица срички и съскащи звуци. Когато тя тръсна глава и цялата коса отскочи назад, разпилявайки се върху ушите и раменете, лицето й беше толкова близко до неговото, че само като се наклонеше, той би могъл да намокри устни в сълзите, които го обливаха. С блеснали от сълзи бузи и брадичка, с полуотворена уста, от която продължаваше да се лее неразбираемата реч, лицето на Бетина изведнъж заличи стаята, завесите, тялото, което следваше надолу, ръцете, които в началото той бе видял прилепнали към бедрата; оставаше само лицето й, плувнало в пушека на стаята, мокро от сълзи, с облещени очи, които гледаха въпросително Медрано, и всяка мигла, всяко косъмче на веждите като че се откъсваше, показваше се самостоятелно и поотделно — лицето на Бетина беше един безкраен свят, едновременно замрял и гърчещ се пред погледа му, който не можеше да го избегне, а гласът все така се точеше като плътна лента, лепкава материя, чийто смисъл беше пределно ясен, макар да не бе възможно да се разбере нищо, пределно ясен и завършен, взрив от яснота и факти — заплахата най-сетне въплътена и осъществена, краят на всичко, безусловното присъствие на ужаса в този час и на това място. Задъхан, Медрано виждаше лицето на Бетина, което, без да се приближава, изглеждаше все по-прилепнало до неговото, разпознаваше чертите, които се бе научил да разчита с всичките си сетива, извивката на брадичката, рисунъка на веждите, прелестната гънка между носа и устата, чийто нежен мъх устните му познаваха така добре, а същевременно знаеше, че вижда нещо друго, че това лице е обратната страна на Бетина, маска, в която нечовешкото страдание, струпаното страдание на цял един свят, изместваше и стъпкваше незначителността на лицето, което той бе целувал някога. Но той знаеше също, че не е вярно, че истината е само това, което вижда в момента, че именно тази е Бетина, една чудовищна Бетина, пред която жената, била негова любовница, се разпадаше, така както самият той усещаше, че се разпада, докато малко по малко отстъпваше към вратата, без да успее да се отдалечи от лицето, плуващо на нивото на очите му. Не беше страх, ужасът надхвърляше страха; (беше по-скоро нещо като преимуществото да усетиш най-чудовищния миг от едно мъчение, но без физическата болка, същността на мъчението, без гърча на тялото и нервите. Той виждаше другата страна на нещата, виждаше се за пръв път такъв, какъвто беше, лицето на Бетина му поднасяше огледало, обляно от сълзи, тръпнеща уста, олицетворяваща лекомислието, бездънен поглед, израз на прищявката, прехвърчала насам-натам в живота. Той не знаеше всичко това, защото ужасът изтриваше всякакво познание, то беше самата материя на проникването в едно отвъд непонятното преди; затова когато се събуди с вик и цялата синева на океана плисна в очите му и той отново видя трапа и очертанието на Раул Коста, седнал там горе, едва тогава, като закри лице, сякаш се страхуваше, че някой друг може да види в него това, което току-що бе видял в маската на Бетина, той разбра, че достига до отговор, че мозайката започва да се оформя. Задъхан както в съня, той погледна ръцете си, стола, на който седеше, дъските на палубата, железата на перилото, погледна ги учуден, чужд на всичко, което го заобикаляше, излязъл извън себе си. Когато си възвърна способността да мисли (болеше го, защото всичко в него крещеше, че да мисли — би означавало отново да фалшифицира), той разбра, че не е сънувал Бетина, а себе си; това именно беше истинският ужас, но сега, под слънцето и соления вятър, ужасът отстъпваше пред забравата, пред завръщането му отсам, и му оставяше само усещането, че всеки елемент от живота, от тялото, от миналото и настоящето му са фалшиви и че фалшът е тук под ръка, чака, за да го хване за ръката и отново да го поведе към бара, към утрешния ден, към любовта на Клаудия, към усмихнатото и капризно лице на Бетина, вечно там, във вечния Буенос Айрес. Фалшив беше денят, който той виждаше, защото го виждаше именно той; фалшът беше извън него, защото беше вътре в него, защото беше измислян частица по частица в продължение на целия му живот. Той току-що беше видял истинското лице на лекомислието, но за щастие, ах, за щастие, това беше само един кошмар. Връщаше се към разума, машината, добре смазана, започваше да мисли, задвижваха се мотовилки и лагери, приемаха и предаваха сила, подготвяха удовлетворителните, заключения. „Какъв ужасяващ сън“, определи Габриел Медрано, докато търсеше цигарите, тези хартиени цилиндри, напълнени с тютюн от Мисионес, по пет песос пакетчето с двадесет бройки.

Когато стана вече невъзможно да издържа на слънце, Раул се прибра в кабината си, където Паула спеше, легнала по гръб. Като се стараеше да не вдига шум, той си наля малко уиски и се изтегна в едно кресло.

Паула отвори очи и му се усмихна.

— Сънувах теб, но беше по-висок и носеше син костюм, който ти стоеше лошо.

Тя седна, като сгъна възглавницата, за да се подпре. Раул си спомни за саркофазите на етруските, може би защото Паула го гледаше със загатната усмивка, в която сякаш все още участвуваше сънят.

— За сметка на това изглеждаше по-добре — каза Паула. — Действително, ще рече човек, че ей сега ще съчиниш някой сонет или поема в октави. Това ми е известно, тъй като познавах творци, които добиваха този вид, преди да почнат родилните мъки.

Раул въздъхна — и развеселен, и раздразнен.

— Какво нелепо пътуване — рече той. — Имам чувството, че всички се придвижваме с препъване, включително и корабът. Не и ти обаче. Струва ми се, че на теб много ти върви с твоя загорял от слънцето пират.

— Зависи — каза Паула, като се протегна. — Още малко да престана да мисля за себе си и може да ми провърви, но ти ще си винаги наблизо, а нали си свидетелят.

— О, аз съвсем не съм досаден. Даваш ми уговорения знак, например като сплетеш пръсти или тропнеш с левия ток, и аз изчезвам. Дори от кабината, ако ти е необходимо, но предполагам, че не е. Тук кабините изобилствуват.

— Какво нещо е да имаш лоша репутация — рече Паула. — Според теб не са ми необходими повече от четиридесет и осем часа, за да легна с някой тип.

— Подходящ срок. Дава възможност да си направиш преглед на съвестта, да си измиеш зъбите…

— Злобар такъв. Все ти е тая и въпреки това злобееш.

— Съвсем не. Не бъркай ревност със завист, в моя случай е чиста завист.

— Разкажи ми — рече Паула, облягайки се назад. — Разкажи защо ми завиждаш.

Раул й разказа. Трудно му беше да говори, макар старателно да потапяше всяка дума в баня от ирония и да избягваше всякаква милост към себе си.

— Много е малък — каза Паула. — Нали разбираш, детенце е.

— Ако не е тази причината, тогава пък е, защото са прекалено големи. Но ти не търси обяснение. Истината е, че се държах като глупак, изгубих спокойствие, сякаш ми бе за пръв път. Винаги става така, все си представям какво може да се случи, преди да се е случило. Последиците са налице.

— Да, системата е лоша. Не си представяй нищо и ще успееш и тъй нататък.

— Но постави се на мое място — каза Раул, без да мисли, че може да разсмее Паула. — Аз тук съм обезоръжен, не разполагам с нито една от възможностите, които бих имал в Буенос Айрес. А същевременно съм по-близо, ужасяващо по-близо, отколкото там, защото го срещам навсякъде и знам, че един кораб може да бъде най-идеалното място на света… после. Това е историята на Тантал сред коридори, душове и упражнения по акробатика.

— Не си особено страшен като съблазнител — каза Паула. — Винаги съм го подозирала и се радвам, че се потвърди.

— Върви по дяволите.

— Но аз наистина се радвам. Мисля, че сега го заслужаваш малко повече от преди и може да имаш късмет.

— Бих предпочел да го заслужавам по-малко и…

— И какво? Няма да се замислям за подробностите, но предполагам, че не е толкова лесно. Ако беше лесно, щеше да има по-малко типове в затвора и по-малко мъртви момчета в царевичните ниви.

— Ех, и ти — каза Раул. — Невероятно е как жените могат да си въобразяват някои неща.

— Това не е въображение, Раулито. И понеже не смятам, че си садист, поне в степен да бъдеш опасен за обществото, не те виждам как ще го превърнеш в обект на неморални домогвания, както добродетелно би се изразила Ла Пренса, ако узнаеше. За сметка на това ми е лесно да си те представя в постепенна съблазнителска дейност, ако ми позволиш да я нарека така, и как стигаш до неморалните домогвания по пътя на моралните. Но в този случай, изглежда, морският въздух ти е дал прекалено голям импулс, бедничкия ми.

— Дори желание нямам да те пратя втори път по дяволите.

— Така или иначе — рече Паула, като сложи пръст на устните си, — така или иначе има нещо в твоя полза и, предполагам, не си толкова потиснат, че да не го забележиш. Първо, пътуването се очертава дълго и нямаш съперници на кораба. Искам да кажа, че няма жени, които да му вдъхнат кураж. На неговата възраст, ако има късмет в по-невинния флирт, едно момче си създава много особена представа за себе си и е напълно право. Може би аз съм малко виновна, сега като си помисля. Оставих го да си прави илюзии, да ми говори като мъж.

— Е, какво значение има това — каза Раул.

— Може и да няма, така или иначе, повтарям ти, все още имаш много шансове. Нужно ли е да обяснявам?

— Ако не ти е прекалено досадно.

— Но ти трябваше да си дадеш сметка, лукова главо. То е толкова, толкова просто. Погледни добре и ще видиш това, което и самият той не може да види, защото не го знае.

— Прекалено е хубав, за да мога наистина да го видя — каза Раул. — Не знам какво виждам, когато го гледам. Ужас, празнота, нещо, изпълнено със сладост и тъй нататък.

— Да, при това положение… Но ти трябваше да видиш, че малкият Трехо е изпълнен със съмнения, трепери и се колебае и че в същност дълбоко в себе си… Не си ли даваш сметка, че той има нещо като ореол? Това, което го прави прекрасен, е (защото и аз го намирам прекрасен, но с тая разлика, че се чувствувам като негова баба), че още миг и ще се предаде — той не може да остане това, което е в тази минута от живота си. Държал си се като глупак, но може би все още… В същност не е хубаво именно аз, нали…

— Наистина ли така мислиш, Паула?

— Той е юношата Дионисий, глупчо. Няма никаква устойчивост, напада, защото е примрял от страх, а същевременно е трескав, усеща любовта като нещо, което прелита над него, той е и мъж, и жена, и двамата едновременно, и много повече от това. Той ни най-малко не се е определил, знае, че е ударил часът, на не знае за какво и тогава си слага тези ужасни ризи и идва да ми казва, че съм хубава, разглежда ми краката и панически се страхува от мен… А ти не виждаш нищо от това и ходиш като сомнамбул, понесъл тава с целувки… Дай ми една цигара, мисля, че ще се изкъпя после.

Раул я гледаше как пуши и те си разменяха отвреме-навреме по някоя усмивка. Нищо от казаното не го бе изненадало, но сега той го усещаше обективно, предложено от втори наблюдател. Триъгълникът се затваряше, измерението се установяваше върху сигурна основа. „Бедни интелигенте, все ти трябват доказателства“, помисли той без горчивина. Уискито започваше да изгубва горчивия си първоначален вкус.

— А ти — каза Раул. — Искам да знам за теб сега. Да приключим развращаването по братски, душът е ето тук, до нас. Говори, довери се, отец Коста е целият в слух.

— Очаровани сме от добрата идея на господин доктора и господин болния — каза салонният управител. — Заповядайте една шапка, стига да не предпочитате маска.

Госпожа Трехо се реши в полза на една виолетова шапчица и салонният управител похвали избора й. Беба сметна, че най-малко просташка е картонената диадема със сребрист цвят и пръснати тук-там червени пайети. Салонният управител минаваше от маса на маса да разпределя украшенията, коментирайки постепенното (и толкова естествено) спадане на температурата и отбелязвайки си някои промени по отношение на кафетата и чайовете. На маса номер пет, асистирани от Нора и Лусио, които имаха сънен вид, дон Гало и доктор Рестели правеха последните уточнения относно реда на програмата. В съгласие със салонния управител бе взето решение вечерта да се проведе в бара; макар и по-малък от столовата, той беше подходящ за този род тържества (следваха примери от предишни пътувания и дори един албум с впечатления и подписи на пътници със северни имена). Когато дойде време за кафето, господин Трехо напусна своята маса и тържествено попълни триумвирата на организаторите. С пура в ръка, дон Гало прегледа списъка на участниците и го предложи на вниманието на другарите си.

— А, виждам тук, че нашият приятел Лопес ще ни смае със сръчността си на илюзионист — каза господин Трехо. — Много хубаво, много хубаво.

— Лопес е младеж със забележителни способности — каза доктор Рестели. — Толкова отличен преподавател, колкото и приятен събеседник.

— Радвам се, че тази вечер предпочита забавленията в обществото пред крайните позиции, които го видяхме да заема в последно време — отбеляза господин Трехо, изтънил гласа си така, че Лопес да не може да го чуе. — Наистина тези младежи се оставят да ти води един съвсем не похвален дух на насилие, господа, съвсем не похвален.

— Разлютен е човекът — каза дон Гало — и е понятно, че кръвта му ври. Но ще видите вие как ще се успокоят духовете след нашето малко празненство. Точно това трябва, малко веселба, невинна, разбира се.

— Именно — подкрепи го доктор Рестели. — Всички сме съгласни, че нашият приятел Лопес прекалено прибързано е отправил заплахи, които не водят доникъде.

Лусио поглеждаше отвреме-навреме Нора, която гледаше покривката или ръцете си. Той се изкашля, почувствувал се неудобно, и попита дали вече не е време да минат в бара. Но доктор Рестели знаеше от сигурен източник, че келнерът и салонният управител довършват последните приготовления в салона, окачвайки цветни гирлянди и създавайки атмосферата, подходяща за изявите на духа и културата.

— Именно, именно — каза дон Гало. — Изяви на духа, точно това, което и аз казвах. Веселба, ама разбира се. А що се отнася до тези петлета, защото забележете, че не става дума само за младия Лопес, ние ще съумеем да ги поставим на място, та пътуването да продължи безпрепятствено. Добре помня един случай в Пергамино, когато заместник-управителят на моя филиал…

Чу се любезно пляскане с ръце и салонният управител оповести, че господа пътниците могат да заповядат в празничната зала.

— Същински Лунапарк по карнавала — оцени Пелуса, възхитен от шарените фенерчета и балоните.

— Ох, Атилио, с тази маска така ме плашиш — оплака се Нелчето. — Трябваше да си избереш точно тая на горилата, нали?

— Ти заеми едно хубаво място и ми запази стол, че аз отивам да проверя кога трябва да се приготвяме за номера. Ами братчето ви, госпожице?

— Тук някъде трябва да е — рече Беба.

— Но не дойде да вечеря, не дойде.

— Не, каза, че го боляла главата. Винаги обича да се прави на интересен.

— Как така ще го боли главата — каза Пелуса заповеднически. — Сигурно му се е схванало нещо след упражненията.

— Не знам — отвърна Беба презрително. — Както го глези мама, сигурно е пак някой каприз, за да ни кара да го търсим.

Не беше каприз, нито главоболие. Фелипе бе дочакал да дойде нощта, без да мръдне от каютата. Влезе баща му, доволен от една игра на карти, спечелена след сурова борба, изкъпа се и отново излезе, а после Беба се появи за малко, уж с цел да търси някакви партитури за пиано, които не се виждали в нейния куфар. Проснат в леглото, Фелипе пушеше без желание и усещаше как нощта се спуска по синевата в прозореца. Всичко беше като спускане, разнищените му мисли, все по-тръпчивият и лепкав вкус на цигарата, корабът, който при всяко поклащане създаваше у него впечатление, че още повече потъва във водата. От един първоначален репертоар от ругатни, повтаряни, докато думите изгубеха всякакъв смисъл, той преминаваше към едно неразположение, прекъснато от пориви на лукаво задоволство, на лична гордост, които го караха да скача от леглото, да се оглежда в огледалото и да мисли как ще излезе на палубата, облякъл ризата си на жълти и червени карета, с предизвикателен или безразличен вид. Почти веднага се връщаше към унижено съзерцаване на поведението си, на ръцете си, проснати на кревата, които не се бяха оказали способни да му нашарят лицето с юмруци. Нито веднъж той не си зададе въпроса дали действително бе почувствувал желание или нужда да му нашари лицето с юмруци; предпочиташе да подхване отново ругатните или да се остави да го погълнат фантазии, в които проявите на безстрашие и обясненията със сълзи на очи приключваха с едно сладострастие, което го караше да се протегне, да запали нова цигара и да направи колеблива обиколка на кабината, задавайки си въпроса защо стои тук затворен, вместо да отиде при другите, които сигурно вече тръгват да вечерят. А най-вероятно ще вземе да се появи и майка му с въпроси като картеч, едновременно и нетърпелива, и изплашена. Хвърляйки се пак в кревата, той с нежелание прие, че в крайна сметка е постигнал превъзходство. „Сигурно е отчаян“, помисли той, като вече започваше да намира думи, за да изрази мислите си. Мисълта, че Раул е отчаян, беше почти недопустима, но навярно беше така — той беше излязъл от кабината, като че ли го дебнеха да го убият, бял като платно. „Бял като платно“, помисли той, доволен. А сега е може би сам и хапе юмруци от ярост. Не беше лесно да си представи Раул да хапе юмруци; всеки път, когато се мъчеше да го подложи на най-тежкото морално унижение, той го виждаше със спокойното му, малко насмешливо лице, спомняше си жеста, с който му бе поднесъл лулата или се бе доближил, за да го погали по косата. А може и да си стои най-спокойно излегнат в леглото и да си пуши, сякаш няма нищо.

„Едва ли чак пък толкоз — си каза той отмъстително. — Сигурно за пръв път го изритват по този начин.“ Така ще се научи да не се разправя с мъже, педераст мръсен. И като си помисли, че дотогава е бил заблуден, вярвал е, че той е единственият му приятел, на когото можеше да разчита на кораба, при това пътуване без жени за обработване, без купони, дори без други момчета на неговата възраст, че да се забавляват на палубата. Сега беше готов, като че ли най-добре беше да не излиза от кабината в крайна сметка… От известно време образът на Паула му се явяваше като изненада, прибавена към другата, ако въобще другото е било изненада. Но Паула, по дяволите, каква роля играеше тя в тази история? Той прехвърляше две-три хрумнали му хипотези, еднакво недодялани и незадоволителни, и отново започваше да се тревожи — но именно тогава в него се раждаха нещо като пристъпи на доволство, моменти на благодат, които изпълваха гърдите му с въздух и дим от цигари, не от лула, вече не, защото лулата беше захвърлена близо до вратата и точно над нея, на стената, личеше белегът от яростния удар — отново го тревожеше защо трябваше да бъде той, а не който и да било друг, защо Раул го беше потърсил веднага, едва ли не още самата вечер на отпътуването, вместо да отиде да подхвърча около някой друг. Почти не го интересуваше, че друг възможен обект нямаше, че репертоарът бе ограничен и сякаш предрешен; от факта, че Раул го бе избрал, той черпеше сила, за да запрати лулата в стената и да си поеме дълбоко дъх, премрежил очи, сякаш се наслаждаваше на някакво особено предимство. Как само щеше да му плати, в това можеше да бъде напълно сигурен, щеше да му плати частичка по частичка, докато веднъж завинаги го научи да не греши. „По дяволите, съвсем не е, защото съм му давал аванси — си каза той, като се надигна. — Аз да не съм Виана, да не съм Фрейлич, майка му стара!“ Той щеше да му покаже, час след час, какво значи истински мъж, макар оня да се опитва да го шашка с номерата си на готин паралия, с фалшивата си червенокоса. Прекалено много му беше позволил да раздава съвети, да проявява желание да му помага. Беше се оставил да го баламосва и оня беше объркал едното с другото. Чу шум при вратата и потрепера. Ама че е нервен. А всъщност… Погледна накриво Беба, която душеше въздуха в кабината, бърчейки нос.

— Ти продължавай да пушиш така и ще видиш — каза Беба с целомъдрения си вид. — Ще кажа на майка да ти скрие цигарите.

— Махай се по дяволите и си стой там — рече Фелипе почти любезно.

— Не чу ли, че викаха за храна? Заради господина трябва да ставам от масата и за срамотите да слизам да взимам бебчо.

— Ами да, нали всички живеят, вперили поглед в теб.

— Татко каза веднага да се качиш да вечеряш.

Фелипе се забави за миг с отговора.

— Кажи му, че ме боли главата. Във всеки случай ще отида после, за вечерта.

— Глава ли? — рече Беба. — Можеше да измислиш нещо друго.

— Какво искаш да кажеш? — попита Фелипе, като се изправи. Отново усети, като че ли му притискат стомаха. Чу затръшването на вратата и седна на ръба на леглото. Влезеше ли в столовата, задължително трябваше да мине пред маса номер две, да поздрави Паула, Лопес и Раул. Започна бавно да се облича — слагаше си синя риза и сиви панталони. Като запали средната лампа, той видя лулата на земята и я вдигна. Беше непокътната. Помисли, че ще е по-добре да я даде на Паула, заедно с кутията тютюн, и тя… А като влиза в столовата, ще трябва да мине покрай масата, да поздрави. Ами ако вземе лулата и я остави на масата, без да каже нищо? Става глупав, прекалено е нервен. Да я пъхне в джоба си и да използува после, на палубата, ако го види, че излиза на хлад, ще се приближи и ще каже сухо: „Това е ваше“ или нещо подобно. Тогава Раул ще го погледне с неговия си поглед и ще започне много бавно да се усмихва. Не, може би няма да се усмихне, може би ще се опита да го хване за ръката и тогава… Той се среса бавно, като се оглеждаше под всички възможни ъгли. Няма да отиде да вечеря, нека онзи си остане само с надеждата, че ще го види как идва и се изчервява, преминавайки пред масата му. „Ако не се изчервявах“, помисли той гневно, но срещу това не можеше да се бори. По-добре да остане на палубата или в бара и да пие една бира. Помисли за стълбата в прохода, за Боб.

Доня Росита и доня Пепа любезно бяха настанени на първия ред кресла и госпожа Трехо се присъедини към тях, поруменяла, което се обясняваше с предстоящата художествена изява на дъщеря й. Зад тях се разполагаха тези, които идеха от столовата, Хорхе, много тържествен, се настани между майка си и Персио, но Раул, изглежда, не беше склонен да сяда и се подпря на тезгяха в очакване останалите да се разпределят, както желаят. Количката на дон Гало бе поставена на председателското място и шофьорът побърза да се прикрие на последния ред, там се беше настанил и Медрано, който пушеше цигара след цигара с не особено доволен вид. Пелуса отново попита за своя другар по гимнастически упражнения и след като повери маската си на доня Росита, оповести, че ще отиде да види как е Фелипе. Надянала смътно полинезийска маска, Паула имитираше в чест на Лопес гласа на госпожа Трехо.

Салонният управител даде заповед на келнера и светлините изгаснаха, като същевременно се запалиха един прожектор в дъното и друг на земята, до рояла, усърдно напъхан между тезгяха и една от стените. Тържествен, салонният управител вдигна капака на рояла. Прозвучаха отделни ръкопляскания и доктор Рестели, премигвайки непрекъснато, се насочи към осветената зона. Разбира се, не той бил човекът, най-подходящ за откриване на тази скромна и спонтанна художествена програма, понеже първоначалната идея принадлежала изцяло на тук присъствуващия многоуважаем господин и приятел — дон Гало Пориньо.

— Продължавайте, хайде, продължавайте — каза дон Гало, издигайки глас над любезните ръкопляскания. — Можете да си представите, че не съм за церемониалмайстор, така че карайте нататък и да живее веселбата!

В последвалото малко неловко мълчание завръщането на Атилио се оказа по-очебийно и шумно, отколкото той би желал. Отпускайки се в стола си, след като очерта огромна сянка на стената и тавана, той уведоми тихо Нелчето, че другарят му по изпълнение никакъв го нямало. Доня Росита му върна маската, изисквайки тишина, умолително и разгневено, но Пелуса беше смутен и продължи да се оплаква и да кара стола си да скърца. Макар думите да не стигаха до него, Раул заподозря какво става. По силата на стар навик той погледна към Паула, която си беше свалила маската и статистически наблюдаваше публиката. Когато тя погледна към него, повдигайки въпросително вежди, Раул й отвърна, като сви рамене. Паула се усмихна, преди отново да си сложи маската и да продължи разговора си с Лопес; на Раул тази усмивка се стори нещо като паспорт, печат, който се изрисува върху лист хартия, като изстрела, който отприщва надбягването. Но той все едно щеше да излезе, дори Паула да не беше го погледнала.

— Колко приказват, божичко, колко приказват — каза Паула. — Ти наистина ли вярваш, че в началото е било словото, Ямайка Джон?

— Обичам те — рече Ямайка Джон, за когото изпичането на тези думи бе заключителна реплика. — Възхитително е, че толкова много те обичам и че ти го казвам, без никой да ни чува, маска в маска, пират до полинезийка.

— Аз може да съм полинезийка — каза Паула, като погледна маската си и отново я сложи, — но и ти имаш такъв един вид — полу-Рокамбол, полудепутат от Сан Хуан, който никак не ти отива. Трябваше да избереш маската на Пресути, макар че най-добре е да не слагаш никаква и да си останеш Ямайка Джон.

Сега доктор Рестели възхваляваше забележителните музикални способности на госпожица Трехо, която щеше веднага след това да им поднесе своята интерпретация на една пиеса от Клементи и една от Черни, известни композитори. „Известни композитори — помисли тя. — Тази художествена вечер ще бъде цял паметник.“ Бе видяла Раул да излиза, и Лопес го бе видял и я бе погледнал с полузакачлив, полувъпросителен вид, който тя се направи, че не забелязва. „Успех, Раулито — помисли си тя. — Дано ти размаже носа, Раулито. О, до края ще си бъда все една и съща, няма да мога да изтръгна това Лавалие, съшито в кръвта ми, в същност никога няма да му простя, че е най-добрият ми приятел. Безупречният приятел на една Лавалие. Именно безупречният приятел. Ето го там, промъква се по празния коридор, разтреперан, още един от легиона на тези, които сладостно тръпнат, предварително победени… Никога няма да му го простя, и той го знае, и в деня, когато си намери някой да го последва (обаче няма да си намери, Паулита бди той да не намери, а в този случай не си струва труда), в същия този ден ще ме зареже завинаги, сбогом на концертите, на сандвичите с пастет в четири часа сутринта, на скитането из Сан Телмо и по крайбрежието, сбогом, Раул, сбогом, мой бедни Раул, успех, дано поне този път ти провърви.“

От рояла излизаха разнообразни звуци. Лопес постави една бяла кърпа в ръката на Паула. Помисли, че тя плаче от смях, но не беше сигурен. Видя я как бързо доближи кърпата до лицето си и я погали по рамото, беше по-скоро само едно докосване, а не милувка. Паула му се усмихна, без да му върне кърпата, и когато гръмнаха ръкоплясканията, тя цялата я разгъна и енергично си избърса носа.

— Мърла — рече Лопес. — Да не съм ти я дал затова?

— Няма значение — каза Паула. — Толкова е проста, че ще ми одере носа.

— Аз свиря по-добре от тази — каза Хорхе. — Нека каже Персио.

— Нищо не разбирам от музика — отвърна Персио. — Освен пасодобле, всичко останало ми се струва еднакво.

— Кажи ти, мамо, не свиря ли по-добре от това момиче. И то с всичките пръсти, не оставям половината във въздуха.

Клаудия въздъхна, съвземайки се от касапницата. Прекара ръка по челото на Хорхе.

— Наистина ли се чувствуваш добре?

— Ама разбира се — рече Хорхе, който очакваше момента на своето участие. — Персио, я виж коя следва.

При знак на дон Гало, едновременно любезен и повелителен, Нелчето излезе напред, докато се озова притисната между рояла и стената в дъното. Тъй като не беше свикнала с прожектора, насочен право срещу нея („Вълнува се, горкичката“, казваше доня Пепа така, че всички да я чуят), тя често-често мигаше и в крайна сметка вдигна ръка и закри очи. Салонният управител изтича угодливо и отдалечи прожектора на два метра. Всички изръкопляскаха, за да насърчат изпълнителката.

— Ще издекламирам „Смях през сълзи“ от Хуан де Диос Песа — обяви Нелчето, като постави ръцете си така, сякаш се готвеше да затрака с кастанети.

„Виждайки Гарик, актьора на Англия,

ръкопляскайки, сички му казваха…“

— И аз го знам този стих — каза Хорхе. — Помниш ли, че го рецитирах в кафенето оная вечер? Сега идва частта за лекаря.

„Жертви на скуката, високопоставени лордове,

своите нощи най-тежки и тъмни —

идваха да видят царя на актьорите,

сменяйки мъката с шум и смях до сълзи.“

Нелчето декламираше с патос.

— Нелчето си е родена артистка — доверяваше доня Пепа на доня Росита. — От малка, повярвайте ми, вече декламираше „Обувчицата ми стиска, чорапчета ме загрява“.

— Атилио, не — каза доня Росита с въздишка. — Единственото, което обичаше, беше да мачка хлебарки в кухнята и давай с топката по двора. Колко мушката ми е изпочупил, мъка е с децата, ако искаш къщата ти да е като кутийка.

Подпрени на тезгяха, готови да откликнат на всяка желание на публиката или артистите, салонният управител и барманът присъствуваха на представлението. Барманът протегна ръка към ръчката на отоплението и я премести от 2 на 4. Салонният управител го погледна, двамата се усмихнаха; не разбираха много-много от това, което декламираше изпълнителката. Барманът извади две бутилки бира и две чаши. Медрано, полузаспал в дъното на бара, им завидя, но беше сложно да си проправи път между столовете. Забеляза, че фасът е изгаснал в устата му и внимателно го отдели от устните си. Беше почти доволен, че не седна до Клаудия, че можеше да я гледа от тъмното, тайно. „Колко е хубава“, помисли той. Усещаше топлина, лека тревога като пред праг, който по някаква причина няма да бъде прекрачен, а тревогата и топлината идеха от невъзможността да бъде прекрачен и от това, че така беше добре. „Никога няма да узнае колко добро ми направила“, каза си той. Наранен, объркан, всички документи в безпорядък, гребенът счупен и без копчета за ръкавели, разтърсен от вятър, който изтръгваше от него късове време, лице, мъртъв живот, той надничаше отново и по-навътре през отворената и непристъпна врата, откъдето може би нещо щеше да стане възможно с повече право, нещо щеше да се роди от него и щеше да бъде негово дело и негов смисъл на съществуване, когато оставеше зад гърба си това, което някога бе смятал за приемливо и дори необходимо. Но все още беше далеч.

XXXIX

Насред коридора той си даде сметка, че държи в ръка лулата и отново се разяри. След това помисли, че ако вземе и тютюна, ще може да почерпи Боб и да му покаже, че разбира от пушене. Сложи кутията в джоба си и отново излезе, сигурен, че по това време няма никой по коридорите. Както и в междинния проход, както и в дългата галерия, където виолетовата лампичка изглеждаше по-бледа от всякога. Ако този път има късмет и Боб го пусне до кърмата… Надеждата, че ще си отмъсти, го караше да тича, помагаше му да се бори със страха. „Обърнете внимание обаче, точно най-младичкият се оказа най-смелият, той сам открил как се стига…“ Беба например, а даже и старият, горкият, каква физиономия ще направи — на удавен в урина плъх, когато всички започнат да го хвалят. Но това не беше нищо в сравнение с Раул. „Как, Раул, вие не знаехте ли? Ами да, Фелипе се престрашил да влезе в устата на вълка…“ Стените на коридора бяха по-схлупени от предния път; той се спря на около два метра от вратите, погледна назад. Наистина коридорът изглеждаше по-тесен, задушаваше го. Като отвори вратата вдясно, той едва ли не почувствува облекчение. Светлината от увисналите голи крушки почти го заслепи. Нямаше никого в както винаги разбърканото помещение, пълно с парчета ремъци, брезент, инструменти върху работния тезгях. Може би затова вратата в дъното се очертаваше по-добре, като че ли го очакваше. Фелипе отново бавно затвори и пристъпи тихичко. Стигнал до работния тезгях, той замря неподвижен. „Страшна горещина е тук долу“, помнели.

Чуваше силния шум на машините, той идеше от всички страни едновременно, прибавяше се към горещината и ослепителната светлина. Прекоси двата метра, които го отделяха от вратата, и леко опита бравата. Някой идеше по коридора. Фелипе се прилепи до стената, за да се окаже закрит от вратата в случай, че я отворят. „Не беше шум от стъпки“, помисли той тревожно. Просто шум. А сега — отново облекчение, като открехна вратата и погледна. Но преди това се наведе, както беше чел в един полицейски роман, та главата му да не остане на нивото на някой изстрел. Той предусети тесен тъмен коридор; когато очите му привикнаха, започна да различава на около шест метра стъпалата на една стълба. Едва тогава си спомни думите на Боб. В такъв случай значи… Ако се върне веднага в бара и потърси Лопес или Медрано, може би заедно ще успеят да стигнат, без да стане опасно. Защо пък опасно? Боб го беше заплашил само за да му вземе страха. Каква ли пък опасност можеше да има на кърмата? Тифусът не се смяташе, а освен това той никога не прихващаше болестите, дори и заушки.

Бавно затвори вратата зад гърба си и пристъпи. С мъка дишаше гъстия въздух, който миришеше на катран и на гранясало. Видя отляво врата и забърза към стълбата. Собствената му сянка се изпречи пред него и го очерта за миг на пода — неподвижен, с ръце, вдигнати над главата, за да се защити. Когато успя да се обърне, откъм широко отворената врата го гледаше Боб. От кабината излизаше зеленикава светлина.

— Hasdala, момче.

— Здрасти — каза Фелипе, отстъпвайки малко назад. Извади лулата от джоба си и я протегна към осветената част. Не намираше думи, лулата трепереше между пръстите му. — Ето виждате ли, спомних си за вас… Нали щяхме пак да си приказваме и затова.

— Sa — каза Боб. — Влез, влез, момче.

Когато дойде неговият ред, Медрано хвърли цигарата и отиде да седне пред рояла с малко сънен вид. Акомпанирайки си доста добре, той започна да пее багуали и самби, като най-безочливо имитираше стила на Атауалпа Юпанки. Дълго му ръкопляскаха и го принудиха да изпълни и други песни. Персио, който идеше след него, бе посрещнат с недоверчивото уважение, което предизвикват ясновидците. Представен от доктор Рестели като изследовател на старинни тайни, той започна да гледа на ръка на желаещите, като сипеше редовния репертоар от баналности, а между тях вмъкваше отвреме-навреме по някое изречение, понятно само за заинтересования, достатъчно, за да го смае. Видимо отегчен, Персио приключи хиромантската си обиколка и се приближи до тезгяха, за да замени бъдещето срещу една лимонада. Доктор Рестели подбираше най-изискания си речник, за да представи най-младия участник в тържеството, многообещаващия и не по-малко интелигентен Хорхе Леубаум, у когото крехката възраст не беше пречка за солидни познания. Това дете, забележителен представител на своите връстници в Аржентина, ще достави на присъствуващите огромно удоволствие с извънредно характерното си изпълнение на някои монолози, чийто автор е сам той и първият от които се нарича „Разказ на октопада“.

— Аз го написах, но Персио ми помогна — каза честно Хорхе, пристъпвайки сред бурни ръкопляскания. Поздрави съвсем вдървено, като съответствуваше за миг на описанието на доктор Рестели.

— Разказ на октопада, от Персио и Хорхе Леубаум — каза той и протегна ръка, за да се подпре на рояла. Хвърляйки се напред, Пелуса стигна навреме, за да го подхване, преди да си е ударил устата в пода.

Чаша вода, въздух, съвети, три стола за поставяне на припадналия, копчета, които ненадейно заяждат и не се откопчават. Медрано погледна Клаудия, наведена над сина си, и се приближи до тезгяха.

— Позвънете веднага на лекаря.

Салонният управител се суетеше, мокреше някаква кърпа. Медрано го изправи, като го сграбчи за ръката.

— Казах веднага.

Салонният управител предаде кърпата на бармана и отиде до телефона, прикрепен към стената. Отбеляза двуцифрен номер. Каза няколко думи, повтори ги по-високо. Медрано чакаше, без да сваля очи от него.

Салонният управител окачи слушалката и кимна утвърдително.

— Ще дойде незабавно, господине. Мисля, че… може би трябва детето да се отнесе в леглото.

Медрано си зададе въпроса, откъде ли щеше да дойда лекарят, откъде ли идваше офицерът със сивата коса. Зад гърба му шумотевицата на жените надхвърляше неговото търпение. Той си проправи път до Клаудия, която държеше ръката на Хорхе.

— А, изглежда, че сме по-добре — каза той, като коленичи до него.

Хорхе му се усмихна. Имаше засрамен вид и гледаше плуващите над него лица, като че бяха облаци. Гледаше истински само Клаудия и Персио, а може би и Медрано, който, без да се церемони, мушна ръце под врата и краката му и го вдигна. Дамите направиха път и Пелуса понечи да помогне, но Медрано вече излизаше, отнасяйки Хорхе. Клаудия го последва; маската на Хорхе висеше на ръката й. Останалите се спогледаха въпросително, колебаеха се. Не е сериозно, разбира се, прилошаване, предизвикано от горещината в залата, но така или иначе нямаха много настроение да продължат празника.

— А би трябвало да продължим — твърдеше дон Гало, движейки се насам-натам с резки маневри на количката. — Нищо не печелим, като се разстройваме от една незначителна случка.

— Ще видите как детето ще се съвземе за десет минути — говореше доктор Рестели. — Не бива да се впечатляваме от външните признаци на един обикновен припадък.

— Ама как, ама как — мрачно се жалваше Пелуса. — Първо се изпарява момчето точно когато трябва да правим упражненията, а пък сега взе, та ми се разглоби и другото хлапе. Този кораб е цяло проклятие.

— Нека поне да седнем и да изпием по нещо — предложи господин Трехо. — Не бива да се мисли през цялото време за болести, още повече когато на кораба… Искам да кажа, че нищо не печелим, като се присъединяваме към паникьорските слухове. И моят син беше днес с главоболие, а както виждате, нито жена ми, нито аз се тревожим. Съвсем ясно ни казаха, че на кораба са взети всички необходими предохранителни мерки.

Подучена от Беба, госпожа Трехо отбеляза в този миг, че Фелипе го няма в кабината. Пелуса заудря главата си и каза, че това той вече го знаел и къде ли може да се е наврял този глупак, та го нямало никакъв.

— На палубата е сигурно — рече господин Трехо. — Момчешки капризи.

— Ама какви капризи — каза Пелуса. — Не виждате ли, че вече бяхме тип-топ за упражненията?

Паула въздъхна, наблюдавайки изкосо Лопес — той бе присъствувал на припадъка на Хорхе с израз, в който яростта започваше да взима превес.

— Не е изключено — каза Лопес — да намериш затворена вратата на кабината си.

— Няма да знам дали да се радвам, или да я съборя с ритници — рече Паула. — В края на краищата това е моята кабина.

— Ами ако е затворена, какво ще правиш?

— Не знам — каза Паула. — Ще прекарам нощта на палубата. Какво значение има?

— Ела, хайде — каза Лопес.

— Не, ще постоя още малко.

— Моля те.

— Не. Вратата сигурно е отворена и Раул спи като заклан. Нямаш представа колко са му непоносими културните здравословно-забавни тържества.

— Раул, Раул — повтори Лопес. — Умираш от желание да идеш да се събличаш на два метра от него.

— Метрите са повече от три, Ямайка Джон.

— Ела — каза той отново, но Паула го погледна право в лицето, отказвайки; мислеше, че Раул заслужава тя да откаже сега, да изчака, докато разбере дали той е изтеглил от колодата печелившата карта. Това беше напълно безполезно, беше жестоко за Ямайка Джон и за нея, най-малко от всичко на света това желаеше тя, и то именно сега. Правеше го затова, за да изплати един неясен, тъмен дълг, който не фигурираше в никаква спогодба; като опрощение, надежда да се върне назад и да се озове в началото, когато все още не беше тази жена, която сега поднасяше своя отказ, обгърната в прилив от желание и нежност. Правеше го заради Раул, но и заради Ямайка Джон, за да може един ден да му даде нещо, което да не е предварително обречено на провал. Тя помисли, че с толкова невероятно глупави жестове може би се отваряха вратите, които цялата хитрост на ума не беше в състояние да прекрачи. А най-лошото бе, че отново ще трябва да му иска кърпичката, а той ще й я откаже, ядосан и обиден, преди да си отиде да спи сам, с горчивия вкус от тютюна, изпушен без желание.

— Добре че те познах. Още малко и щях да ти пръсна главата. Сега си спомням, че те бях предупредил, ей.

Фелипе неловко се разшава на пейката, където в крайна сметка бе седнал.

— Нали ви казах, че дойдох вас да търся. Нямаше ви в другото помещение, видях вратата отворена и поисках да разбера дали…

— О, няма нищо лошо, момче. Here’s to you.

— Prosit — каза Фелипе, гълтайки рома като истински мъж. — Доста е хубава каютата ви. Аз мислех, че моряците спят всички заедно.

— Понякога идва Орф, като му омръзнат двамата китайци в неговата каюта. Слушай, тютюнът ти не е лош, да знаеш. Малко е слаб все още, но много по-свестен от тоя боклук, дето го пушеше вчера. Хайде да напълним още по една лула, какво ще кажеш.

— Хайде — каза Фелипе без особено желание. Той гледаше каютата с мръсни стени, с прикрепени с топлийки снимки на мъже и жени, календар, на който три пиленца разнасяха из въздуха една златна нишка, двата дюшека, хвърлени на пода в ъгъла, един върху друг, желязната маса с няколко слоя боя, която в крайна сметка се бе натрупала на някои места по краката, създавайки впечатление, че е още прясна и тече. Широко отворен гардероб показваше часовник, окачен на един пирон, разръфани фланелки, един къс бич, пълни и празни бутилки, мръсни чаши, виолетов игленик. Той отново натъпка лулата с несигурна ръка; ромът беше дяволски силен, а Боб вече беше напълнил чашата му отново. Стараеше се да не гледа ръцете на Боб, които му напомняха космати паяци; в замяна на това му харесваше синята змия от китката до лакътя. Полита го дали татуировките са болезнени. Не, съвсем не, но трябвало човек да е търпелив. Зависело и от това коя част на тялото се татуира. Той познавал един моряк от Бремен, който имал смелостта да… Фелипе слушаше смаян, а същевременно се питаше дали в кабината има някаква вентилация, защото от пушека и миризмата на ром въздухът ставаше все по-задушен, той вече започваше да вижда Боб, като че ли между тях имаше воалена завеска. Боб му обясняваше, гледайки го дружелюбно, че най-добрата система за татуиране е японската. Жената на дясното му рамо я бил татуирал Киро, един негов приятел, който се занимавал също с контрабанда на опиум. Смъквайки си ризата с бавно, почти елегантно движение, той даде възможност на Фелипе да види жената на дясното му рамо, двете стрели и китарата, орела, който разтваряше огромни криле и почти изцяло покриваше гръдния му кош. За орела трябвало да се остави да го напият, защото кожата била много нежна на някои места по гърдите и го боляло от убожданията. Фелипе чувствителна кожа ли имал? Ами да, в същност малко, като всички. Не, не като всички, защото то се меняло, според расата и занаята. Действително този английски тютюн бил много хубав, струвало си да попушат и да си пийнат… Нищо че нямал много голямо желание, винаги така се случвало насред разпивка, достатъчно било малко да си настоятелен, за да ти станело отново приятно. А и ромът бил лек, бял ром, много лек и ароматен. Още една чашка и щял да му покаже албум със снимки от пътуванията. На кораба почти винаги снимките правел Орф, но той имал и много други, подарени му от жени по пристанищата, жените обичали да подаряват снимки, някои доста… Но първо нека пият за приятелството си. Sa. Хубав ром, много лек и ароматен, който отлично върви с английския тютюн. Топло било, разбира се, много били близо до машинното отделение. Той трябвало просто да направи като него и да си махне ризата, важно било да му е удобно и да продължат да си приказват като стари приятели. Не, защо искал да отварят вратата, така или иначе димът нямало да излезе от кабината, но в замяна на това, ако някой го намерел в тази част на кораба… Много било приятно да си седят така, без нищо да вършат, приказват си и да пийват. Защо трябвало да се тревожи, още било рано, освен ако майка му не тръгнела да го търси… Е, нямало защо да се сърди, това било шега, много добре му било известно, че правел каквото си искал на кораба, както и би трябвало да бъде. Пушекът ли? Да, може би имало малко, но когато пушиш такъв изключителен тютюн, струва си да го дишаш отново и отново. Хайде още една чашка ром, за смесване на вкусовете, които така добре вървят заедно. Е, да, топличко било, нали вече преди малко му казал да си махне ризата. Ето, така, момче, без сръдни. И няма какво да тичаш до вратата, така, кротичко, защото без да иска, човек може да се нарани, не е ли така, и то с тая наистина нежна кожа, кой би помислил, че едно толкова добро момче няма да разбере, че е по-добре да кротува и да не се мъчи да се измъкне, да бяга към вратата, когато може да бъде толкова приятно в кабината, там, а оня ъгъл, дето е толкова мекичко, особено ако човек не се мъчи да се отскубне — така че ръцете да могат да намират копчетата и да ги откопчават едно по едно, до безкрайност.

— Ще мине — каза Медрано. — Сега ще мине, Клаудия.

Клаудия завиваше Хорхе, който изведнъж бе пламнал и трепереше от треска. Госпожа Трехо току-що бе напуснала кабината, след като увери, че тези неразположения на децата не са никак страшни и че Хорхе ще се чувствува чудесно на сутринта. Почти без да й отговаря, Клаудия бе приготвила един термометър, докато Медрано затваряше прозорчето и насочваше лампите така, че да не светят в лицето на Хорхе. По коридора обикаляше, обезсърчен, Персио и не се осмеляваше да влезе. Лекарят пристигна след пет минути и Медрано понечи да излезе от кабината, но Клаудия го спря с поглед. Лекарят беше дебел човек с полуотегчен, полууморен вид. Ломотеше на френски и прегледа Хорхе, без да вдига очи от тялото му, като неочаквано поиска лъжица, мереше пулса и пружинираше с крака, сякаш в същото време се намираше много далеч оттам. Загърна Хорхе, който мърмореше през зъби, и попита Медрано дали е бащата на детето. Когато видя отрицателното движение, той се обърна изненадан към Клаудия, като че ли в същност за пръв път я вижда.

— Eh bien, madame, il faudra attendre — каза той като сви рамене. — Pour l’instant je ne peux pas me prononcer, C’est bizarre, quand meme.[1]

— Тифус? — попита Клаудия.

— Mais non, allons, c’est pas du tout ca![2]

— Така или иначе на кораба има тиф, нали? — попита Медрано. — Vous avez eu des cas de typhus ctez vous, n’est-ce pas?

— C’est a dire[3]… — започна лекарят. Нямало пълна сигурност, че става дума за тиф 224, най-много лека първоначална форма, която не предизвиквала особена тревога. Ако госпожата му позволяла, той щял да се оттегли и да й изпрати по салонния управител медикаментите за детето. По негово мнение ставало дума за белодробно възпаление. Ако температурата надвишала тридесет и девет и пет, трябвало да предупредят салонния управител, който на свой ред…

Медрано усещаше, че ноктите се забиват в дланите му. Когато лекарят излезе, след като още веднъж успокои Клаудия, малко остана той да тръгне след него, за да го хване в коридора, но Клаудия, изглежда, си даде сметка и му направи знак. Медрано се спря на вратата, нерешителен и ядосан.

— Останете, Габриел, правете ми малко компания. Моля ви.

— Да, разбира се — рече Медрано смутен. Той разбираше, че не беше сега моментът да се насилват нещата, но му беше трудно да се отдалечи от вратата, да приеме още веднъж поражението, а може би и присмеха. Клаудия чакаше, седнала на ръба на леглото на Хорхе, който се мяташе, бълнуваше и искаше да се отвие. На вратата дискретно се почука; салонният управител носеше две кутийки и една тубичка. В кабината му имало мехур за лед, лекарят казал, че в случай на нужда можело да го използуват. Той щял да остане още един час в бара и бил на тяхно разположение, за каквото е необходимо. Щял да им изпрати горещо кафе по келнера, ако желаели.

Медрано помогна на Клаудия да даде първите лекарства на Хорхе — той слабо се съпротивяваше, без да ги разпознава. Почука се на вратата; беше Лопес, тъжен и угрижен, идеше за новини. Медрано му разказа тихо диалога с лекаря.

— По дяволите, да знаех да го пипна в коридора — каза Лопес. — Току-що слязох в бара и нищо не бях разбрал, докато Пресути не ми каза, че лекарят бил идвал насам.

— Ще дойде пак, ако е необходимо — рече Медрано. — И тогава, ако искате…

— Непременно — каза Лопес. — Предупредете ме по-рано, ако имате възможност, така или иначе аз ще наобикалям насам, няма да мога да заспя тази нощ. Ако този тип смята, че Хорхе има нещо сериозно, тогава не трябва да чакаме нито минута повече — той сниши глас, за да не чува Клаудия. — Съмнявам се лекарят да е по-свестен от останалата шайка. Способни са да допуснат на детето да му стане по-зле, само и само да не се разбере на брега. Вижте, най-добре ще е да го извикаме дори да няма нужда, например след един час. Ние ще го чакаме отвън и тогава няма кой да ни спре до кърмата.

— Съгласен съм, но да помислим малко и за Хорхе — рече Медрано. — Да не излезе така, че вместо да му помогнем, да му навредим. Ако ударът не успее и лекарят остане оттатък, работата може да стане лоша.

— Изгубихме два дена — каза Лопес. — Ето това се печели с любезности и като се обръща внимание на мирните старци. Но вие мислите ли, че детето?…

— Не, но това е по-скоро пожелание, отколкото нещо друго. Ние, зъболекарите, нищо не разбираме от тифус, драги. Тревожи ме силата на кризата, температурата. Може и да не е нищо, прекалено много шоколад или леко слънчасване. Може и да е белодробно възпаление, за което говори лекарят. Така е. Да идем да изпушим по една цигара. Пътьом ще поговорим с Пресути и Коста, ако са наблизо.

Приближи се до Клаудия и се усмихна. Лопес също й се усмихваше. Клаудия усещаше тяхното приятелство и им благодареше просто с поглед.

— Ще се върна след малко — каза Медрано. — Легнете си, Клаудия, опитайте се да починете.

Всичко звучеше някак вече казано, излишно и успокоително. Усмивките, стъпването на пръсти, обещанието да се върне, спокойствието и увереността, че приятелите са тук, наблизо. Погледна Хорхе, който спеше по-спокойно. Каютата изведнъж изглеждаше по-широка, беше останало смътно ухание на черен тютюн, сякаш Габриел не беше си отишъл напълно. Клаудия подпря лице на едната си ръка и затвори очи; и ето тя отново ще бди край леглото на Хорхе. Персио сигурно обикаля безшумно наоколо като котка, нощта ще се точи безкрайно, докато дойде зората. Един кораб, улица „Хуан Баутиста Алберди“, светът, Хорхе лежи тук, болен, сред милиони болни момчета на име Хорхе във всички точки на земята, но светът сега се беше съсредоточил в едно-единствено болно дете. Ако беше с тях Леон, сигурен и делови, щеше да открие злото в самото начало, да го спре, без да губи нито миг. Бедният Габриел, как се надвесваше над Хорхе с израза на онези, които нищо не разбират; но й помагаше мисълта, че Габриел е тук, пуши в коридора, чака заедно с нея. Вратата се открехна. Приклякайки, Паула свали обувките си и зачака. Клаудия й направи знак да се приближи, но тя пристъпи едва до креслото.

— Той нищо не чува — рече Клаудия. — Елате, седнете тук.

— Веднага ще си ида, тук вече прекалено много хора идваха да ви досаждат. Всички много обичат вашия малчуган.

— Моя малчуган с тридесет и девет градуса температура.

— Медрано ми каза за лекаря; те са там — отвън, на пост. Може ли да постоя с вас? Защо не си легнете за малко? На мен не ми се спи, а ако Хорхе се събуди, обещавам ви да ви извикам веднага.

— Постойте, разбира се, но и на мен не ми се спи. Можем да поговорим.

— За сензационните неща, които стават на кораба ли? Нося ви последното издание.

„Кучка, проклета кучка — мислеше тя, докато говореше, — валяш се в това, което ще изречеш, предвкусваш това, което тя ще попита…“ Клаудия гледаше ръцете й, Паула изведнъж ги скри, разсмя се тихо, отново постави ръцете си на дръжките на креслото.

Да беше имала майка като Клаудия, но не, щеше да я мрази, както своята собствена. Късно е вече да мисли за майка, нито дори за приятелка.

— Разкажете ми — каза Клаудия. — Времето ще мине по-леко.

— О, нищо сериозно. Трехови са на ръба на истерията, защото им изчезнало момчето. Прикриват се, но…

— Нямаше го в бара, сега си спомням. Струва ми се, Пресути ходи да го търси.

— Първо Пресути, а после Раул.

Кучка.

— Едва ли е отишъл далеч — рече Клаудия безразлично. — Децата си имат прищевки понякога… Може да си е наумил да прекара нощта на палубата.

— Може би — каза Паула. — Слава богу, не съм истерична като тях и мога да забележа, че и Раул е потънал в земята.

Клаудия я погледна. Паула бе очаквала този поглед и го посрещна с гладко, безизразно лице. Някой вървеше по коридора напред и назад, в тишината приглушените от линолеума стъпки отекваха една след друга, по-близко, по-далеч. Медрано или Персио, или Лопес, или натъженият Пресути, наистина загрижен за Хорхе.

Клаудия наведе очи, изведнъж натежала от умора. Радостта, която я бе обзела, като видя Паула, изведнъж изчезна, изместена от желанието да не узнава нищо повече, да не приема тази нова, все още неизречена зараза, увиснала на един въпрос или на миг тишина, способен да обясни всичко. Паула бе затворила очи и изглеждаше безразлична към онова, което би могло да последва, но неочаквано размърдваше пръсти, барабанейки безшумно по дръжките на креслото.

— Моля ви се, не е възможно да бъде ревност — каза тя, сякаш на себе си. — Толкова ми е жал за тях.

— Идете си, Паула.

— О, разбира се. Веднага — каза Паула, изправяйки се изведнъж. — Прощавайте. Дойдох за друго, исках просто да постоя. От чист егоизъм, защото с вас ми е добре. В замяна на това…

— В замяна на това нищо — каза Клаудия. — Все… можем да поговорим друг път. Идете да спите сега. Не забравяйте обувките си.

Тя се подчини; излезе, без да се обърне нито веднъж.

Той си помисли, че е любопитно как известна представа за методичност може да подтикне към определен начин на действие, дори когато е съвсем ясно, че това е губене на време. Нямаше да намери Фелипе на палубата, но той все пак бавно я обиколи, първо откъм левия, после откъм десния борд, като в покритите с брезент части спираше, за да привикнат очите му към тъмнината, изследвайки неопределената и неясна зона на вентилаторите, навитите въжета и шпиловете. Когато отново се качи, долавяйки пътьом идещите от бара ръкопляскания, той беше решил да почука на вратата на кабина номер пет. Едва ли не презрително нехайство, както у този, който разполага с много време, се смесваше с непризнато силно желание да постигне и едновременно да отложи срещата. Отказваше да вярва (но усещаше, а това беше както винаги по-дълбоко), че отсъствието на Фелипе е знак за прошка или обявяване на война. Беше убеден, че няма да го намери в кабината, но почука два пъти и в крайна сметка отвори вратата. Лампите запалени, вътре — никой. Вратата на банята беше широко отворена. Той бързо излезе, защото се страхуваше да не би сестрата или бащата да дойдат да го търсят и се ужасяваше от мисълта за евтиния скандал, за онова какво-търсите-вие-в-кабина-ко-ято-не-е-ваша и целия този непоносим репертоар. И изведнъж — раздразнението (то беше там, под всичко останало, докато той вървеше недоволен по палубата, отсрочвайки удара), защото Фелипе отново го беше измамил, предприемайки самостоятелно разузнаване из кораба в търсене на накърнените си права. Нямаше никакъв знак, нямаше никакво примирие. Война, а може би и презрение. „Този път ще го набия — помисли Раул. — Да върви всичко по дяволите, но поне ще му остане пое кожата спомен.“ Почти тичешком прекоси разстоянието, което го отделяше от трапа в прохода, вземаше стъпалата надолу две по две. И все пак той беше толкова малък, толкова глупав; кой знае дали след всичките тези дръзки постъпки не идеше засраменото помиряваше, може би с уговорки, приятели, да, но нищо повече, вие бъркате… Глупаво е да си казва, че всичко е изгубено, в същност Паула е права. Не може да се отива към тях с истината на уста, с истината в ръце, трябва да се подхожда със заобикалки, да се поковарява (но думата нямаше смисъла, който й се дава при обичайната употреба); може би така, един ден, много преди края на пътуването, може би така… Паула беше права, той го знаеше още от първия момент, но при все това беше объркал тактиката. Как да не се възползува от онази предопределеност у Фелипе, враг на самия себе си, готов да отстъпи, смятайки, че се съпротивлява. Той целият е желание и въпрос, достатъчно е кротко да свали от него домашното възпитание, лозунгите на тайфата, убеждението, че едно е хубаво, друго е лошо, и да го пусне да тича, като го подръпва леко за юздата, да се съгласява с него и същевременно да остави да се прокрадва съмнението, да му открие нов поглед към нещата, по-гъвкав и по-зноен. Да руши и гради в него — чудна пластична материя, да не бърза, да изтърпи насладата на времето, на очакването, и да жъне в уречения ден, в точно определения, в избрания час.

В помещението нямаше никой. Раул погледна вратата в дъното и трепна. Не е възможно да се е осмелил… Но да, възможно е. Опита вратата, влезе в коридора. Видя трапа. „Стигнал е до кърмата — помисли той, смаян. — Стигнал е до кърмата преди който и да било друг.“ Сърцето му биеше като подплашен прилеп. Усети миризмата на тютюна, позна го. През процепа на вратата вляво се промъкваше сподавена светлина. Той бавно я отвори, погледна. Прилепът се разби на хиляди парчета с трясък, който едва не го ослепи. Хъркането на Боб започна ритмично да отмерва тишината. Проснат между Фелипе и стената, синият орел размахваше дрезгаво криле при всяко хъркане. Един космат крак, преметнат през краката на Фелипе, го държеше пленник в жалка примка. Миришеше на повръщано, на тютюн и на пот. Очите на Фелипе, безмерно отворени, гледаха, без да виждат Раул, спрял на вратата. Боб хъркаше все по-силно, раздвижи се като пред събуждане. Раул направи две крачки и се подпря с ръка на масата. Едва тогава Фелипе го позна. Посегна към корема си, безсмислено, и се опита постепенно се освободи от тежестта на крака, който най-сетне плъзна, докато Боб се размърдваше и бърбореше нещо, а цялото му мазно тяло се тресеше като в кошмар. Седнал на ръба на дюшеците, Фелипе протегна ръка за дрехите си, опипваше пода, опръскан от собственото му повръщане. Раул заобиколи масата и побутна с крак разхвърляните дрехи. Усети, че и той ще повърне и отстъпи към коридора. Подпрян на стената, зачака. Трапът за кърмата беше на не повече от три метра, но той не го погледна нито веднъж. Чакаше. Дори не беше способен да заплаче.

Той пусна Фелипе да мине пръв и го последва. Прекосиха първото помещение и виолетовия коридор. Когато стигнаха до трапа, Фелипе се хвана за перилото, завъртя се около себе си и малко по малко се отпусна на едно стъпало.

— Пусни ме да мина — каза Раул, застанал неподвижен пред него.

Фелипе скри лицето си с ръце и зарида. Изглеждаше много по-малък, едно пораснало дете, което се е ударило и не може да го скрие. Раул се хвана за перилото и прескочи на по-горните стъпала. Смътно мислеше за синия орел, сякаш трябваше да мисли за синия орел, за да може все още да устои на гаденето, да стигне до каютата, без да повърне по коридора. Синият орел — символ. Именно орелът — символ. Въобще не си спомняше за стълбата към кърмата. Синият орел, ама разбира се, самата митология, възхитително концентрирана в дайджест, един достоен за времето си дайджест, орел и Зевс, ама разбира се, точно така, това е символ — синият орел.

З

Още един път, може би последния, но кой би могъл да го каже; нищо не е ясно тук. Персио предчувствува, че часът на съединението е затворил подходящата къща, облякъл е куклите с подходящите дрехи. С развързани очи и затруднено дишане, сам в кабината си или на палубата, той вижда как на фона на нощта се очертават куклите, нагласяват се перуките, как продължава прекъснатата вечер. Изпълнение, постижение: най-тъмните думи падат като капки от очите му, потреперват за миг на крайчеца на устните му. Той мисли: „Хорхе“ и една зелена, огромна сълза се плъзга милиметър по милиметър, заплитайки се в космите на брадата, и най-сетне се преобразува в горчива сол, която не би могла да се изплюе цяла вечност. Вече не го интересува да предвижда каква е кърмата, какво се открива по-нататък към друга нощ, други лица, по волята на едни огнеупорни врати. В миг на хладна суета той се помисли за всеобхватен, ясновидец, призван да разкрива тайни, и го обзе мрачната увереност, че съществува една централна точка, откъдето всеки несъответствуващ елемент може да бъде видян като спица на колело…

Голямата китара странно е замлъкнала във висините, „Малкълм“ се движи по едно гумено море, под тебеширен въздух. И понеже вече нищо не предвижда относно кърмата, а волята му, закрепостена от трескавото дишане на Хорхе, от скръбта, опустошила лицето на майка му, отстъпва пред едно почти сляпо настояще, което важи едва за няколко метра палуба и борд, опрян в беззвездното море, може би именно тогава и затова Персио набива в съзнанието си, че кърмата е наистина (макар никой да не мисли така) негово горчиво видение, сгърченото му, неподвижно напредване, неговата най-необходима и нищожна задача. Клетките на маймуните, лъвовете, сновящи по палубите, изтегналата се по гръб пампа, главоломното растене на коиуе нахълтва и се избистря сега в куклите, които вече са нагласили маските и перуките си, и фигурите на танца, който възпроизвеждат на някакъв случаен кораб, линиите и кръговете на човека с китарата от Пикасо (който е бил на Аполинер), но това са и влаковете, които тръгват и пристигат на португалските гари, сред толкова още милиони други едновременни неща, сред една така ужасяваща безкрайност от едновременности, и съвпадения, и преплитания, и разкъсвания, че всичко, освен ако го подчиниш на разума, се срива в космическото небитие; и всичко, освен ако не го подчиниш на разума, се нарича абсурд, нарича се понятие, нарича се илюзия, нарича се заради дървото да не виждаш гората, капката с гръб към морето, жената в замяна на бягството към абсолютното. Но куклите вече са сглобени и танцуват пред Персио, елегантни, издокарани, някои са служители, които в миналото са решавали важни въпроси, други носят имена на пътници от кораба и самият Персио е сред тях, съвършено плешив и шумер, покорен слуга на зикурат, коректор при Крафт, приятел на едно болно дете. Как да не си спомни в часа, когато сякаш всичко яростно търси разрешение, когато ръцете вече докосват револвер в някое чекмедже, когато някой плаче, захлупен по очи в някоя кабина, как ученият Персио да не си спомни за дървените човечета, за жалкия корен на първоначалните кукли? Танцът на палубата е несръчен, като че ли танцуват зеленчуци или пък механични играчки; несъвършеното дърво на едно мрачно и скъперническо творчество проскърцва и се клати при всяка фигура, всичко е дървено — лицата, маските, краката, половите органи, тежките сърца, където нищо не се установява, без да се съсири и пресече, вътрешностите, които ненаситно трупат най-гъстите субстанции, ръцете, които се вкопчват в други ръце, за да държат на крака тежкото тяло, за да довършат обиколката. Смазан от умора и отчаяние, отегчен от трезвост, донесла му само още едно завръщане и още едно падение, Персио присъствува на танца на дървените кукли, на първото действие на американската съдба. Сега те ще бъдат изоставени от недоволните божества, сега кучетата, и съдовете, и даже воденичните камъни ще се разбунтуват срещу несръчните обречени идоли, ще се спуснат върху тях, за да ги разкъсат, и танцът ще се усложни със смърт, фигурите ще се покрият със зъби, с косми и с нокти; под същото безразлично небе ще започнат да падат провалените изображения и тук, в това настояще, където се издига и Персио, загрижен за едно болно дете и една мътна зора, танцът ще продължи стилизираните си фигури, ръцете ще са минали през маникюристка, краката ще носят панталони, вътрешностите ще познават гъшия пастет и мискетовото вино, парфюмираните и гъвкави тела ще танцуват, без да знаят, че все още танцуват танца на дървото и че всичко наоколо е затаил се бунт и че американският свят е измама, но там, долу, работят мравките, щитоносците, климатът с влажни вендузи, кондорите с гнили пуздри, местните господари, които народът обича и почита, жените, които цял живот плетат по терасите, банковите чиновници и футболистите, и горделивите инженери, и поетите, които упорито се мислят за важни и трагични, и тъжните писатели, автори на тъжни истории, и градовете, изпоцапани с безразличие. Закривайки очи, в които кърмата влиза вече като трън, Персио усеща как миналото, напразно опровергавано и украсявано, притиска настоящето, което го окарикатурява, така както и маймуните, и хората от плът карикатурят хората от дърво. Всичко онова, което ще се случи, също ще бъде илюзорно, потапянето в развихрилите се съдби ще приключи с многобройни облагодетелствувани или незадоволени чувства, с не по-малко съмнителни провали и победи. Бездънна двусмисленост, неизлечима нерешителност в самия център на решенията: в един малък свят, подобен на всички други светове, на всички влакове, на всички китаристи, на всички носове и всички кърми, в един малък свят без богове и без хора, куклите танцуват призори. Защо плачеш, Персио, защо плачеш? С такива неща се запалва понякога огънят, от толкова много мизерия се извисява песента; а когато куклите налапат последната шепа от пепелта си, може би ще се роди човек. Може и да се е родил вече, а ти да не го виждаш.

[1] Е, да, госпожо, ще трябва да почакаме. Засега не мога да се произнеса. Странно все пак… (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Не, моля ви се, съвсем не (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Как да ви кажа (фр.). — Б.пр. ↑

Трети ден

XL

— Три и пет — каза Лопес.

В полунощ барманът беше отишъл да си легне. Седнал зад тезгяха, салонният управител отвреме-навреме се прозяваше, но оставаше верен на думата си. Медрано, с уста, вгорчена от тютюна и тежката нощ, отново стана, за да надникне в кабината на Клаудия.

Сам в дъното на бара, Лопес си зададе въпроса дали Раул е отишъл да спи. Странно, Раул да дезертира в такава нощ. Той го беше видял малко след като отнесоха Хорхе в кабината му; пушеше, подпрян до стената в десния коридор, малко блед и с уморен вид; но веднага бе откликнал на всеобщото възбуждение, предизвикано от идването на лекаря, включвайки се в разговора, докато Паула не излезе от кабината на Клаудия и двамата не си тръгнаха заедно, след като размениха няколко думи. Всичко това порочно изпъкваше в паметта на Лопес, който го възстановяваше постепенно между глътка коняк и глътка кафе. Раул, подпрян на стената пуши; Паула излиза от кабината с израз… Но как вече да разпознава изразите на Паула, а и самата Паула? Двамата се споглеждат, сякаш изненадани, че отново се срещат — Паула изненадана, а Раул почти отегчен — и потеглят по посока на междинния коридор. Тогава Лопес бе слязъл на палубата и бе стоял повече от час сам на носа, загледан в капитанския мостик, където не се виждаше никой; той пушеше и чезнеше в смътно и почти приятно бълнуване на гняв и унижение, в което Паула преминаваше отново и отново като фигура от въртележка, и всеки път той протягаше ръка да я удари, и я пожелаваше — прав, разтреперан, той я желаеше и знаеше, че тази нощ не може да се върне в каютата си, че трябва да стои буден, да затъпее от пиене или от приказки, да забрави, че тя и този път бе отказала да го последва и че спи редом с Раул или слуша разказа на Раул, който й описва какво се е случило на вечеринката; и тогава въртележката отново се завърташе и образът на Паула, гола, преминаваше съвсем наблизо, или Паула с червената си блуза, различна при всяко завъртане. Паула с бански костюм или с пижама, която той не беше виждал. Отново гола, излегната с лице към звездите, Паула, която пее „Un jour tu verras“[1], Паула, която любезно казва не, едва поклащайки глава насам-натам, не, не. Тогава Лопес се бе върнал в бара да пие и от два часа насам заедно с Медрано бодърствуваха…

— Един коняк, моля.

Салонният управител свали от рафта бутилката курвоазие.

— Налейте си и вие един — добави Лопес. Готин е този управител, малко по-малко кърмови в сравнение с останалите глициди. — И още един, че идва моят приятел.

Медрано направи отрицателно движение откъм вратата.

— Трябва отново да извикаме лекаря — каза той. — Детето има вече почти четиридесет градуса температура.

Салонният управител отиде до телефона и набра номера.

— Пийнете все пак нещо — рече Лопес. — Малко е хладно по това време.

— Не, благодаря, приятелю.

Салонният управител се обърна към тях със загрижено лице.

— Пита дали има гърчове или повръщане.

— Не. Кажете му да дойде веднага.

Салонният управител говори, слуша, отново говори. Затвори телефона с недоволен вид.

— Нямало да може да дойде до след известно време. Казва да удвоите дозата от лекарството в тубичката и отново да премерите температурата след един час.

Медрано се втурна към телефона. Знаеше, че номерът е пет-шест. Завъртя, докато Лопес чакаше, облакътен на тезгяха, впил поглед в салонния управител. Медрано отново набра номера.

— Така съжалявам, господине — каза салонният управител. — Винаги е все същото, не обичат да ги безпокоят по това време. Заето дава, нали?

Те се спогледаха, без да му отговорят. Излязоха заедно и всеки хлътна в своята кабина. Докато зареждаше пистолета и пълнеше джобовете си с патрони, Лопес се зърна в огледалото и се намери смешен. Но по-добре всичко друго, отколкото да мисли за сън. За всеки случай си сложи едно тъмно яке и си взе още един пакет цигари. Медрано го чакаше отвън с пуловер, който му придаваше спортен вид. До него, премигващ сънливо, с разрошена коса, Атилио Пресути беше самото олицетворение на изумлението.

— Предупредих този приятел, защото колкото повече бъдем, толкова по-големи шансове имаме да стигнем до кабината на радиста — каза Медрано. — Идете да извикате Раул и нека си вземе колта.

— Като си помисля, че си оставих пушката в къщи — завайка се Пелуса. — Да знаех, щях да я взема.

— Останете тук да изчакате другите — рече Медрано. — Аз идвам веднага.

Той влезе в кабината на Клаудия. Хорхе дишаше с мъка и синкава сянка се очертаваше около устните му. Нямаше много за казване, приготвиха лекарството и успяха да го накарат да го глътне. Като че ли изведнъж разпознал майка си, Хорхе се вкопчи в нея, разплакан, разтърсен от кашлица. Болели го гърдите, болели го краката, имал нещо особено в устата.

— Всичко това веднага ще ти мине, лъвчо каза Медрано; коленичил до леглото, той галеше Хорхе по главата, докато успя да го накара да пусне Клаудия и отново да си легне, промърморвайки нещо с въздишка.

— Боли ме — каза той на Медрано. — Защо не ми дадеш нещо, та веднага да ме излекува?

— Ти току-що го взе, миличко. Сега ще видиш какво ще стане: след малко ще заспиш, ще сънуваш октопада, или каквото най̀ ти харесва, и към девет часа ще се събудиш много по-добре, а аз ще дойда да ти разказвам приказки.

Хорхе затвори очи, поуспокоен. Едва тогава Медрано усети, че дясната му ръка стиска ръката на Клаудия. Той постоя тихо, загледан в Хорхе, изчака го да почувствува присъствието му, което го успокояваше, остави ръката си да притиска ръката на Клаудия. Когато Хорхе започна да диша по-леко, той постепенно се изправи. Отведе Клаудия до вратата на кабината.

— Трябва да изляза за малко. Ще се върна и ще бъда с вас двамата колкото време е нужно.

— Останете сега — каза Клаудия.

— Не мога. Нелепо е, но Лопес ме чака. Не се тревожете, ще се върна веднага.

Клаудия въздъхна и неочаквано се притисна до него. Той усещаше топлината на лицето й до рамото си.

— Не прави глупости, Габриел. Да не вземете да правите глупости.

— Няма, скъпа — каза Медрано много тихо. — Обещавам.

Целуна я по косата, съвсем леко. Ръката му очерта нещо по мократа буза на Клаудия.

— Ще се върна веднага — повтори той, като полека я отстрани. Отвори вратата и излезе. Коридорът му се видя замъглен, докато различи фигурата на Атилио, застанал на пост. Без сам да знае защо, той погледна часовника си. Беше три и двадесет от третия ден на пътуването.

Зад Раул идеше Паула, навлякла червен пеньоар. Раул и Лопес вървяха така, сякаш искаха да се освободят от нея, но не беше толкова лесно.

— Какво смятате да правите в края на краищата? — попита тя, като гледаше Медрано.

— Да доведем лекаря за ухото и да телеграфираме в Буенос Айрес — каза Медрано, малко отегчен. — Защо не идете да спите, Паулита?

— Да спя, да спя, тези двамата само това ме съветват и те. Не ми се спи, искам да помогна с каквото мога.

— Тогава правете компания на Клаудия.

Но Паула не искаше да прави компания на Клаудия. Обърна се към Раул и го погледна втренчено. Лопес се беше отдръпнал, като че ли не искаше да се намесва. Достатъчно му беше костувало и отиването до кабината: почука, чу как Раул каза: „влезте“ и ги намери насред един спор, за който цигарите и чашите даваха добра представа. Раул веднага бе приел да се включи в експедицията, но Паула изглеждаше разгневена, защото Лопес го отвеждаше, защото те двамата тръгваха, а нея оставяха сама, изолирана, при жените и старците. Накрая бе попитала сърдито каква нова идиотщина смятат да правят, но Лопес се бе ограничил с едно вдигане на рамене, докато чакаше Раул да си сложи един пуловер и да прибере пистолета в джоба си. Всичко това Раул правеше машинално, сякаш отсъствуваше, сякаш бе отражение в огледало. Но и този път на лицето му се бе изписал подигравателният и решителен израз на човек, рискуващ без колебание в игра, която в същност много малко го интересуваше.

Вратата на една кабина със сила се отвори и се появи господин Трехо, загърнат в сив шлифер, под който пижамата беше съвсем неуместна.

— Вече спях, но чух гласове и помислих, че може би детето е все още неразположено — каза господин Трехо.

— Има доста висока температура и ще отидем да доведем лекаря — рече Лопес.

— Да го доведете? Но аз се учудвам, че той сам не е дошъл.

— Аз също, но ще трябва да идем да го доведем.

— Предполагам — каза господин Трехо, свеждайки поглед, — че не се забелязва някой нов признак, който…

— Не, но няма защо и да се губи време. Тръгваме ли?

— Хайде — каза Пелуса, в чиято глава отказът на лекаря предизвикваше все по-мрачни мисли.

Господин Трехо щеше да добави още нещо, но те го подминаха и продължиха. Не много по-нататък обаче, тъй като вратата на кабина номер девет вече се отваряше и се появяваше дон Гало, загърнат в нещо като мантия, с шофьора до себе си. Дон Гало с един поглед прецени положението и вдигна заповеднически ръка. Неговият съвет към драгите приятели бе да не изгубват спокойствие в този ранен час. Известен от виковете за случилото се при телефона, той настояваше, че за сега предписанията на медика сигурно са достатъчни, в противен случай самият той лично би отишъл да види детето, без да смята, че…

— Губим си времето — рече Медрано. — Да вървим.

Той се насочи към междинния коридор и Раул тръгна редом с него. Зад гърбовете си те чуваха разпаления диалог на господин Трехо и дон Гало.

— Вероятно смятате да се спуснем през кабината на бармана, нали?

— Да, може сега да имаме повече късмет.

— Знам по-добър и по-кратък път — каза Раул. — Спомняте ли си, Лопес? Ще отидем да видим Орф и неговия приятел с татуировката.

— Разбира се — отвърна Лопес. — По-пряко е, макар че не зная дали оттам може да се излезе на кърмата. Да опитаме все пак.

Те влизаха в междинния коридор, когато видяха доктор Рестели и Лусио, които идеха откъм десния борд, привлечени от гласовете. Малко време бе нужно на доктор Рестели, за да разбере какво става. Вдигнал показалец с движението, присъщо за решителните моменти, той ги спря на една крачка от вратата, която водеше надолу. Към него се присъединиха господин Трехо и дон Гало, които възбудено бръщолевеха. Явно, положението било неприятно, ако, както казва младият Пресути, лекарят отказал да се яви; но редно било Медрано, Коста и Лопес да разберат, че не може да се излагат пътниците на закономерните последици от едно агресивно действие, каквото те по всяка вероятност се опитвали да извършат. Ако за съжаление, както някои признаци карат да се предположи, на палубата на пътниците имало случай на тифус 224, единствено разумното било да се изиска намесата на офицерите (за което са налице различни способи, като салонния управител и телефона), с цел симпатичният малък болен да бъде незабавно преместен в здравния пункт, където се лекуват капитан Смит и останалите болни на кораба. Но подобно нещо нямало да се постигне със заплахи като тези, които били произнесени, още тази сутрин, и…

— Вижте какво, докторе, затваряйте си устата — каза Лопес. — Съжалявам много, но вече ми омръзна да се съгласявам.

— Драги приятелю!

— Никакво насилие! — изписка дон Гало, подкрепян от възмутените възклицания на господин Трехо. Лусио, много блед, стоеше по-назад и не казваше нищо.

Медрано отвори вратата и тръгна надолу. Раул и Лопес го последваха.

— Стига сте кудкудякали, кокошки такива — рече Пелуса, гледайки партията на мира с израз на върховно презрение. Слезе две стъпала и затвори вратата под носа им. — Ама че тиквеници, майко мила. Хлапето е зле, а тия типове — примирие, та примирие. Ще ми се да ги подхвана с ритници, ще ми се.

— Подозирам, че ще имате възможност — каза Лопес. — Добре, Пресути, тук трябва да бъдем нащрек. Щом видите наоколо някой френски ключ, който става за боздуган, грабвайте го.

Той погледна към помещението вляво, тъмно, но очевидно празно. Притискайки се към стените, те изведнъж отвориха вратата вляво. Лопес разпозна Орф, седнал на една пейка. Двамата финландци, които обслужваха носовата част, се бяха настанили до фонографа и се готвеха да пуснат някаква плоча; Раул, който влизаше заедно с Лопес, помисли иронично, че вероятно бе плочата на Ивор Новело. Един от финландците се изправи изненадан и пристъпи напред с леко разтворени ръце, като че ще искаше обяснение. Орф не се беше помръднал, но ги гледаше едновременно смаян и възмутен.

В тишината, която сякаш траеше вече повече от нормалното, те видяха да се отваря вратата в дъното. Лопес беше вече на една крачка от финландеца, който стоеше все така готов за прегръдка, но когато видя глицида, очертан в рамката на вратата, загледан изумено в тях, направи още една крачка, като същевременно даваше знак на финландеца да се отдръпне. Финландецът леко се измести встрани и в същия момент го цапардоса в челюстта и в стомаха. Докато Лопес се свличаше като парцал, той отново му нанесе удар право в лицето. Колтът на Раул се появи секунда преди револвера на Медрано, но не стана нужда да се стреля. С отлично чувство за своевременност Пелуса с два скока се озова до глицида и с един замах го напъха в камерата, затръшвайки сухо вратата с ритник. Орф и двамата финландци вдигнаха ръце, като че ли искаха да се обесят на тавана.

Пелуса клекна до Лопес, повдигна главата му и започна да разтрива обезпокоително силно врата му. После разхлаби колана и му направи нещо като изкуствено дишане.

— Копеле, в стомаха го удари! Ще ти смачкам фасона, мръсник неден! Чакай аз да те пипна сам, ще видиш как ще ти пръсна главата, тарикат с тарикат! Ама как припадна, майко мила!

Медрано се наведе и извади револвера от джоба на Лопес, който се раздвижи и започна да премигва.

— За сега дръжте го вие — каза той на Атилио. — Как сте, приятелю?

Лопес промърмори нещо неразбрано и потърси кърпа.

— Всичките тия ще трябва да ги откараме на нашата страна — каза Раул, който беше седнал на една пейка и се наслаждаваше на съмнителното удоволствие да държи с вдигнати ръце четирима мъже, които започваха да се уморяват. Когато Лопес се изправи и той видя носа му, кръвта, потекла по врата, помисли, че Паула ще има доста работа. „А тя както обича да играе на самарянка“, си каза той, развеселен.

— Наистина лошото е, че не можем да продължим и да оставим тия на свобода зад гърба си — каза Медрано. — Какво ще кажете, да ги откарате до носа, Атилио, и да ги затворите в някоя кабина?

— Оставете на мен, господине — каза Пелуса, размахвайки револвера. — Хайде тръгвай, негоднико. И вие също. Да знаете, че на първия, който реши да се прави на луд, му пускам един куршум в чутурата. Ама вие ще ме чакате, нали? Да не вземете да идете сами.

Медрано погледна разтревожено Лопес, който се беше изправил, извънредно блед, и се олюляваше. Попита го дали не иска да иде с Атилио и да почине малко, но Лопес го стрелна разгневено.

— Нищо ми няма — промърмори той, като прекара ръка по устата си. — Оставам. Сега вече започвам да дишам. Грозна работа, майка му стара.

Съвсем пребледня и отново падна, плъзгайки се по тялото на Пелуса, който го подкрепяше. Нищо не можеше да се направи и Медрано взе решение. Изведоха глицидите и липидите в коридора оставиха Пелуса кажи-речи да носи на ръце Лопес, който го ругаеше, и така прекосиха коридора колкото се може по-бързо. При връщането си вероятно щяха да намерят подкрепления, а може би и насочени оръжия, но друг изход нямаше.

Появяването на окървавения Лопес, последван от един офицер и трима моряци от „Малкълм“ с вдигнати ръце, не бе гледката, която да насърчи Лусио и господин Трехо, останали да разговарят близо до вратата. На вика, който нададе господин Трехо, откликнаха стъпките на доктор Рестели и Паула, последвани от дон Гало, който скубеше косите си по начин, който Раул беше виждал само в театъра. Все по-развеселен, той накара първите пленници да застанат до стената и направи знак на Пелуса да заведе Лопес в кабината му. Медрано с едно движение отби залпа от викове, въпроси и упреци.

— Хайде в бара — каза Раул на пленниците. Изведе ги в десния коридор, като те с доста голяма мъка се провираха между количката на дон Гало и стената. Медрано вървеше отзад, побутвайки ги, доколкото беше възможно, и когато дон Гало, изгубил всякакво търпение, го сграбчи за ръката и го разтърси, крещейки, че няма-да-позволи-да, той реши да направи единствено възможното.

— Всички горе — заповяда той. — На който не му харесва, търпение.

Очарован, Пелуса веднага грабна количката на дон Гало и я подкара, макар дон Гало да се вкопчваше в спиците на колелата и да въртеше манивелата на спирачката с всички сили.

— Хайде, оставете господина — каза Лусио, изпречвайки се между тях. — Ама вие полудяхте ли, какво?

Пелуса пусна количката, хвана Лусио за пижамата точно по средата на гърдите и със сила го запрати в стената. Револверът дръзко висеше в другата му ръка.

— Върви, мухльо — рече Пелуса. — Гледай да не ти клюмне лимбата от някой удар в зъбите.

Лусио отвори уста, отново я затвори. Доктор Рестели и господин Трехо бяха вкаменени и на Пелуса доста му коства да ги раздвижи. В подножието на трапа към бара чакаха Раул и Медрано.

След като оставиха всички строени край тезгяха на бара, те заключиха вратата към библиотеката и Раул изтръгна шнура на телефона. Бледен, закършил ръце в най-чист театрален стил, салонният управител бе предал ключовете, без да се съпротивлява. На бегом те отново се спуснаха по коридора и трапа.

— Остават астрономът, Фелипе и шофьорът — каза Пелуса, спирайки се изведнъж. — Да затворим ли и тях?

— Няма нужда — каза Медрано. — Те не викат.

Отвориха вратата на помещението без особени предпазни мерки. Беше празно и изведнъж им се видя много по-голямо. Медрано погледна към вратата в дъното.

— Води към един коридор — каза Раул с безизразен глас. — В дъното е трапът за кърмата. Ще трябва да се внимава с каютата вляво.

— Вие били ли сте вече тук? — удиви се Пелуса.

— Да.

— Били сте и не сте се качили на кърмата?

— Не, не се качих — каза Раул.

Пелуса го погледна с недоверие, но понеже му беше симпатичен, реши, че сигурно е замаян от всичко, случило се до момента. Медрано изгаси светлините без повече забележки и те постепенно отвориха вратата, насочвайки се пипнешком напред. Почти веднага видяха блясъка от медните части на перилата на трапа.

— Бедният, бедничкият ми пират — каза Паула. — Елате майчето да ви сложи един памук в носа.

Отпускайки се на ръба на леглото, Лопес усещаше, че въздухът много бавно навлиза в белите му дробове. Паула, която бе наблюдавала, ужасена, револвера, който Пелуса стискаше в лявата си ръка, го видя да си тръгва с немалко облекчение. После тя принуди Лопес, ужасно пребледнял, да легне в кревата. Отиде да намокри една кърпа и започна много внимателно да мие лицето му. Лопес тихо ругаеше, но тя продължи да го бърше и едновременно да му се кара.

— Сега свали това яке и си легни хубаво в кревата. Трябва малко да починеш.

— Не, вече ми е добре — каза Лопес. — Да не мислиш, че ще оставя момчетата сами точно сега, когато…

Щом се изправи, изведнъж всичко се завъртя. Паула го прихвана и този път успя да го накара да се изтегне по гръб. В гардероба имаше одеяло и тя го зави колкото се може по-добре. Ръцете й пипнешком зашариха под одеялото, докато развързаха връзките на обувките му. Лопес я гледаше като че ли отдалеч, с притворени очи. Не му се беше подул носът, но имаше виолетов белег под едното око и ужасна синина на челюстта.

— Много ти отива — каза Паула, коленичейки, за да му свали обувките. — Сега наистина си моят Ямайка Джон, моят почти непобедим герой.

— Сложи ми нещо тук — промълви Лопес, посочвайки стомаха си. — Не мога да дишам, по дяволите, колко съм слаб. Всъщност два нищо и никакви удара…

— Но ти сигурно си му дал да се разбере — каза Паула, като търсеше друга кърпа и пускаше да тече топлата вода. — Не си ли носиш спирт? А, да, ето тук едно шишенце. Разхлаби си панталона, ако можеш… Чакай, ще ти помогна да свалиш това яке, то като че ли е от азбест. Можеш ли малко да се надигнеш? Ако не можеш, обърни се и ще го свалим малко по малко.

Той я оставяше да действува, като през цялото време мислеше за приятелите. Не може заради някакъв си липид той да остане извън строя. Затворил очи, усети как ръцете на Паула обхождат неговите ръце, освобождават го от якето, после разхлабват колана, разкопчават ризата, слагат нещо хладно на корема му. Един-два пъти той се усмихна, защото косата на Паула го гъделичкаше по лицето. Отново леко обхождаше носа му, сменяше памуците. Без да иска, без да мисли, Лопес малко изду устни. Почувствува устните на Паула до своите, съвсем леко докосване, целувка на болногледачка. Той я притисна в прегръдките си, дишайки с мъка, и се впи в нея с целувка, докато я накара да изстене.

— Ах, предател — каза Паула, когато успя да се освободи. — Ах, подлец. Що за пациент си ти?

— Паула.

— Млък. Няма какво да ми се глезотите, понеже са ви напердашили. Преди по-малко от половин час беше хладилник последен модел.

— Ами ти — промълви Лопес, опитвайки се отново да я привлече към себе си. — Ами ти, от лоша по-лоша. Как можеш да казваш…

— Ще ме изпоцапаш с кръв — каза неумолимо Паула. — Бъди послушен, черни ми корсарю. Не си нито облечен, нито съблечен, нито си в леглото, нито вън от него… Не обичам двусмислените положения, знаеш. Ти пациент ли си ми или какво? Чакай да ти подменя още веднъж компреса на стомаха. Мога ли да гледам без оскърбление за моя природен свян? Да, мога да гледам. Къде държиш ключа на прелестната си кабина?

Тя го зави до шия с одеялото и отиде да намокри кърпите. Лопес, след като порови объркано в джобовете на панталона си, й подаде ключа. Той виждаше всичко малко размазано, но достатъчно ясно, за да си даде сметка, че Паула се смее.

— Да можеше да видиш, Ямайка Джон… Едното ти око е съвсем затворено, а другото ме гледа с такъв един израз… Но това ще ти се отрази добре, почакай…

Тя заключи и се приближи, изцеждайки една кърпа. Така, така. Всичко е наред. По-бавно, малко памук в носа — той все още кърви. Има кръв навсякъде, възглавницата е в ужасно състояние, и одеялото също, и бялата риза, която Лопес припряно съблича. „Ще има да пера“, помисли си тя, примирена. Но една добра болногледачка… Тя кротко се остави да я прегърнат, отстъпвайки пред ръцете, които я привличаха, притискаха я до тялото си, започваха да я обхождат, а тя стоеше с широко отворени очи, докато усещаше как се надига предишната треска, същата предишна треска, която същите предишни устни последователно ще подклаждат и утоляват в продължение на часове, които започват като предишните часове, в краката на предишните божества, за да се прибавят към предишното минало. А беше толкова красиво и толкова ненужно.

[1] Един ден ще видиш (фр.). — Б.пр. ↑

XLI

— Пуснете ме да мина отпред, познавам добре тази част.

Приведени, долепени до стената вляво, те се придвижваха в индийска нишка, докато Раул стигна до вратата на кабината. „Сигурно още хърка насред повръщаното — помисли той. — Ако е тук, ако ни нападне, ще стрелям ли в него? Затова ли ще стрелям, защото ни напада?“ Малко по малко отвори вратата, докато пипнешком откри ключа на лампата. Светна и отново загаси; само той можеше да прецени злобното облекчение от това, че вътре нямаше никой.

И сякаш водачеството му свършваше точно в тази точка, той пусна Медрано да се изкачи пръв по трапа. Прилепени за него, почти влачешком, те изпълзяха по стъпалата и излязоха в тъмнината на една покрита палуба. Виждаше се на не повече от метър разстояние, разликата между небето и сенките на палубата беше едва доловима. Медрано изчака един миг.

— Нищо не се вижда. Ще трябва да си намерим някъде място до сутринта, ако останем тук, ще ни изловят като нищо.

— Ето тук има врата — каза Пелуса. — Каква е тъмница, боже опази.

Измъкнаха се от люка и с два скока стигнаха до вратата. Тя беше затворена, но Раул потупа Медрано по рамото, за да му посочи друга една врата на около три метра. Пелуса пръв стигна дотам, отвори я изведнъж и се наведе до земята. Другите изчакаха секунда, преди да се присъединят към него; вратата безшумно се затвори. Неподвижни, те слушаха. Не се чуваше дишане, миризма на излъскано дърво им напомни за кабините от другата страна. Стъпка по стъпка Медрано отиде до прозорчето и вдигна пердето. Запали клечка кибрит и я изгаси между пръстите си; кабината беше празна.

Ключът беше останал от вътрешната страна на вратата. Заключиха се и седнаха на пода да пушат и да чакат. Нямаше какво да правят до зазоряване. Атилио беше неспокоен, искаше да разбере дали Медрано или Раул имаха някакъв план. Но те нямаха, просто щяха да чакат, докато утрото им дадеше възможност да зърнат кърмата и тогава щяха да си проправят по някакъв начин път до кабината на радиста.

— Страхотно — рече Пелуса.

В тъмнината Медрано и Раул се усмихнаха. Седяха мълчаливо и пушеха, докато дишането на Атилио се покачи с един тон. Рамо до рамо, Медрано и Раул запалиха нови цигари.

— Единственото, което ме тревожи, е някой от глицидите да не се замъкне до носа и да открие, че сме му пленили един от колегите и един чифт липиди.

— Малко вероятно — рече Медрано. — След като досега не отиваха, макар да се късахме да ги викаме, трудно е изведнъж да им хрумне да си променят обичаите. Повече ме е страх за бедния Лопес, способен е да реши, че е въпрос на дълг да дойде при нас, а няма оръжие.

— Би било жалко — каза Раул. — Но не вярвам да дойде.

— А!

— Драги Медрано, вашата дискретност е очарователна. Човек, способен да каже „А“, вместо да ме попита за причините на това мое мнение…

— В същност мога да си ги представя.

— Разбира се — каза Раул. — Но така или иначе смятам, че бих предпочел въпроса. Дали поради часа — тази тъмнина, ухаеща на ясен, или перспективата да ни счупят главите не след дълго… Не че съм особено сантиментален, нито пък ме въодушевяват признанията, но не изпитвам неудобство да ви кажа какво представлява това за мен.

— Кажете. Но не повишавайте глас.

Раул помълча малко.

— Предполагам, че търся свидетел, както винаги. За всеки случай естествено; не е изключено да ме сполети нещо лошо. По-скоро някой вестоносец, някой, който да каже на Паула… Там е работата, какво ще й каже? На вас харесва ли ви Паула?

— Да, много — отвърна Медрано. — Мъчно ми е, че не е щастлива.

— Тогава радвайте се — каза Раул. — Макар да ви се вижда странно от моя страна, сигурен съм, че в този час Паула изпитва най-голямото щастие, на което е способна в този живот. Това именно вестоносецът би трябвало да й повтори, ако стане нужда, като израз на добри пожелания. To Althea, going to the wars[1] — добави той като че ли на себе си.

Медрано не каза нищо и те постояха малко, заслушани в шума на машините и в някакъв плясък, който идеше отдалеч. Раул въздъхна, уморен.

— Радвам се, че се запознах с вас — каза той. — Не вярвам да имаме много допирни точки, освен предпочитанието към корабния коняк. При все това сме заедно тук, без да е много ясно защо.

— Заради Хорхе, предполагам — рече Медрано.

— О, Хорхе… Вече имаше толкова много неща зад Хорхе.

— Така е. Може би единственият, който е тук само заради Хорхе, е Атилио.

— Right you are.[2]

Протягайки ръка, Медрано придърпа леко завеската. Небето вече бледнееше. Той си зададе въпроса дали за Раул всичко това имаше някакъв смисъл. Като смачка внимателно угарката на пода, се загледа в малката сивкава цепнатина. Трябваше да събудят Атилио, да се приготвят за тръгване. Толкова много неща, но така смътни, така объркани. Дали с всички беше както с него, изведнъж затрупан от неясна купчина спомени, внезапни бягства във всички посоки? Формата на ръката на Клаудия, гласът на Клаудия, търсенето на изход… Навън малко по малко просветваше и му се искаше и неговото мъчително неспокойствие да тръгне в същото това време към деня, но нищо не беше сигурно, нищо не беше обещано. Изпита желание да се върне при Клаудия, дълго да я гледа в очите, да потърси там отговор. Това той знаеше, в това поне се чувствуваше сигурен, отговорът беше в Клаудия, макар да не й беше известно, макар тя също да се смяташе обречена да задава въпроси. Да, човек, опетнен от един непълен живот, можеше въпреки всичко да даде пълнота в уречения час, да набележи път. Но тя не беше до него, тъмнината на кабината, димът на цигарите бяха самата материя на неговото объркване. Как най-сетне да сложи ред в онова, което той смяташе за така подредено, преди да тръгне, да създаде перспектива, в която да не е вече възможно впримченото в сълзи лице на Бетина, да достигне някаква централна точка, откъдето всеки дисхармониращ елемент да се вижда като спица на колело. Да види себе си в движение и да знае, че това има някакъв смисъл; да обича и да знае, че обичта му има смисъл; да бяга и да знае, че бягството няма да е едно поредно предателство. Той не знаеше дали обича Клаудия, той само искаше да бъде с нея и с Хорхе, искаше да спаси Хорхе, за да може Клаудия да прости на Леон. Да, за да прости Клаудия на Леон или да престане да го обича, или да го обикне още повече. Беше нелепо, беше истина: за да прости Клаудия на Леон, преди да прости на него, преди Бетина да му прости, преди той отново да може да се приближи до Клаудия и Хорхе, за да им протегне ръка и да бъде щастлив.

Раул подпря ръка, на рамото му. Те бързо се изправиха, след като разтърсиха Атилио. Чуваха се стъпки по палубата. Медрано завъртя ключа в ключалката и открехна вратата. Един едър глицид идеше по палубата с фуражка в ръка. Фуражката се поклащаше ту от едната, ту от другата страна на десния му крак; изведнъж застана неподвижна, започна да се изкачва, мина покрай главата и продължи по-нагоре.

— Влизай скоро — заповяда Пелуса, натоварен да го вкара в кабината. — Ама че си дебел, направо шишкав. Как само набиват на тоя кораб.

Раул бързо зададе няколко въпроса на английски и глицидът му отговори на смесица от английски и испански. Устата му трепереше, вероятно никога три огнестрелни оръжия не бяха се насочвали така отблизо в стомаха му. Веднага разбра за какво става дума и кимна утвърдително. Оставиха го да си свали ръцете, след като го претърсиха.

— Нещата стоят така — обясни Раул. — Трябва да продължим, накъдето отиваше този, да се изкачим по друг един трап и точно до него е кабината на радиста. Там цяла нощ дежури човек, но, изглежда, няма оръжие.

— Това игра ли е, бас или какво? — попита глицидът.

— Нито звук, да не слезеш в гроба — заплаши го Пелуса, мушвайки револвера в ребрата му.

— Аз ще отида с него — рече Медрано. — Ако вървим бързо, може и да не ни видят. По-добре ще е да останете тук. Ако чуете стрелба, качете се.

— Да идем и тримата — каза Раул. — За какво ще стоим тук?

— Защото четирима са много, ще ни надушат още с влизането. Прикривайте ме откъм гърба, в края на краищата не вярвам тези типове… — той не довърши изречението си; погледна глицида.

— Вие сте полудели — рече глицидът.

Объркан, но послушен, Пелуса открехна вратата и се увери, че няма никой. Една пепелява светлина като че ли се изливаше върху палубата. Медрано мушна в джоба на панталона си револвера, като го насочи в краката на глицида. Раул щеше да му каже още нещо, но замълча. Видяха ги как излизат, как се изкачват по трапа. Атилио, съвсем недоволен, загледа Раул с вид на послушно куче, което го разнежи.

— Медрано е прав — каза Раул. — Ще изчакаме тук, може и да се върне веднага жив и здрав.

— Можеше да отида аз, можеше — рече Пелуса.

— Ще изчакаме — повтори Раул. — И този път ще изчакаме.

Всичко това приличаше на нещо, случвало се вече на будкаджийски роман. Глицидът седеше до предавателя с обляно в пот лице и разтреперани устни. Подпрян на вратата, Медрано държеше в една ръка револвера, а в другата цигарата; с гръб към него, наведен над апаратите, радистът сменяше скалите и започваше да предава. Беше слабо, луничаво момче, което, веднъж изплашено, не успяваше да се успокои. „Стига да не ме лъже“, помисли Медрано. Но се надяваше, че начинът му на изразяване и усещането, което вероятно пробягваше по гърба на другия всеки път, когато помислеше за този Смит и Уестън, бяха достатъчни. Той с удоволствие вдъхна дим, съсредоточен в сцената, но същевременно така далеч от всичко, оставяше само лицето си, за поука на глицида, който го гледаше ужасен. През прозорчето отляво постепенно навлизаше денят, проправяйки си път през лошото изкуствено осветление в кабината. Надалеч се чу изсвирване, думи на език, който Медрано не разбираше. Той чу прашенето на предавателя и гласа на радиста, глас, накъсан от нещо като хълцане. Помисли за трапа, по който се бяха изкачили с най-голяма бързина, той с револвера си на пет сантиметра от разточителния задник на глицида, моментния изглед към голямата извивка на празната кърма, влизането в кабината, скока на радиста, изненадан, както четеше. В същност да, сега като си помисли: кърмата беше напълно празна. Пепеляв хоризонт, море като олово, извивката на борда и всичко това бе траяло секунда. Радистът влизаше във връзка с Буенос Айрес. Той чу, дума по дума, телеграмата. Сега глицидът умоляваше с поглед за разрешение да извади кърпата от джоба си, сега радистът повтаряше телеграмата. Но, по дяволите, кърмата беше съвсем празна, това беше факт; в същност какво ли значение имаше… Думите на луничавото момче се смесваха с едно сухо, режещо усещане, една почти болезнена пълнота от схващането именно в този миг, че в края на краищата кърмата бе съвсем празна, но това нямаше значение, нямаше ни най-малко значение, защото важното бе друго, нещо неуловимо, което търсеше да се изяви и да се определи в едно усещане, което все повече го вдъхновяваше. С гръб към вратата, всяка глътка дим беше като кротко одобрение, като начало на помиряване, което помиташе останките от това дълго безпокойство от два дни. Той не се чувствуваше щастлив, всичко беше отвъд или извън каквото и да било обикновено чувство. Като изтананикана мелодия или просто като добре запалена и добре изпушена цигара. Останалото — но какво можеше да го интересува останалото сега, когато той започваше да се помирява със самия себе си, да усеща, че това останало никога вече нямаше да се подреди според предишния егоистичен ред. „Може би щастието съществува и е нещо друго“, помисли Медрано. Той не знаеше защо, но това, че беше тук, а пред очите му лежеше кърмата (съвършено празна), му даваше някаква сигурност, нещо като отправна точка. Сега, когато беше далеч от Клаудия, той я усещаше до себе си, все едно че започваше да заслужава нейното присъствие до себе си. Всичко предишно имаше толкова малко значение, единственото най-после истинско беше този час на отсъствие, тази равносметка в тъмнината, докато чакаше с Раул и Атилио, салдото от сметките, от което за пръв път той излизаше спокоен, без много ясни причини, без заслуги, нито провинения, просто в процес на сдобряване със самия себе си; захвърлил като глинено чучело предишната си същност, приел истинското лице на Бетина, макар да знаеше, че онази потънала в Буенос Айрес Бетина никога нямаше да има такова лице, горкото момиче, освен ако някой път не сънува и тя една хотелска стая и не види да се приближава бившият й забравен любовник, ако не го види на свой ред така, както я бе видял той, както може да се види само лекомислието в неотбелязан на часовниците час. И така вървеше всичко, и болеше, и пречистваше.

Когато забеляза сянката в прозорчето, лицето на глицида, който ужасен въртеше очи, той вдигна с нежелание оръжието, надявайки се все още, че играчката няма да стане плачка. Куршумът се заби много близо до главата му, той чу писъка на радиста, с два скока мина покрай него и се прикри до другия край на предавателната маса, като извика на глицида да не мърда. Различи някакво лице и никелов блясък в прозорчето; стреля, като се целеше ниско, и лицето изчезна сред виковете и говора на два или три различни гласа. „Ако остана тук, Раул и Атилио ще се качат да ме търсят и с тях е свършено“, помисли той. Минавайки зад глицида, той го повдигна с дулото на пистолета и го накара да тръгне към вратата. Надвесен напред над скалите, радистът трепереше и шепнеше, ровейки в едно ниско чекмедже. Медрано извика някаква заповед и глицидът отвори вратата. „В крайна сметка не била чак толкова празна“, успя да помисли той развеселен, избутвайки навън разтрепераното туловище. Макар и с трепереща ръка, за радиста се оказа лесно да се прицели в средата на гърба и да стреля три пъти последователно, преди да пусне револвера и да се разплаче като хлапак, какъвто си и беше.

При първия изстрел Раул и Пелуса изхвърчаха от кабината. Пелуса пръв стигна до трапа. На височината на последните стъпала той протегна ръка и започна да стреля. Тримата липиди, притиснати до стената при кабината на радиста, се хвърлиха да залягат, единият с куршум в ухото. На вратата на кабината дебелият глицид бе вдигнал ръце и крещеше ужасно на неразбираем език. Раул заплаши всички с пистолета и принуди липидите да се изправят, след като им прибра оръжието. Беше доста чудно, че Раул им взе така лесно страха; те дори не се бяха опитали да отговорят. Като му извика да ги държи мирно до стената, той надникна в кабината и се хвърли към Медрано, паднал по очи. Радистът понечи отново да вземе револвера, но Раул го отдалечи с един ритник и започна да му удря плесници от едната и от другата страна, като всеки път му задаваше един и същ въпрос. Когато чу утвърдителния отговор, той го удари още веднъж, грабна револвера и излезе на палубата. Пелуса разбираше, без да има нужда от думи: наведе се, вдигна Медрано и пое към трапа. Раул прикриваше тила му, като на всяка крачка очакваше изстрел. На долния мостик не срещнаха никого, но се чуваше как викат някъде другаде. Слязоха по двата трапа и успяха да стигнат до помещението с картите. Раул подпря масата до вратата; вече не се чуваха викове, вероятно липидите не се осмеляваха да ги нападнат, преди да разполагат с достатъчно подкрепления.

Атилио беше сложил Медрано да легне върху някакъв брезент и гледаше с изблещени очи Раул, който коленичи сред пръските кръв. Направи каквото е редно в подобни случаи, но знаеше още от началото, че е безполезно.

— Може би все още може да се спаси — казваше Атилио, объркан. — Божичко, какво кръвотечение, колко кръв. Трябва да извикаме лекар.

— Тъкмо навреме — промълви Раул, гледайки отсъствуващото лице на Медрано. Той беше видял трите дупки на гърба, един от куршумите, беше излязъл близко до врата и оттам изтичаше почти всичката кръв. По устните на Медрано имаше малко пяна.

— Хайде, вдигни го пак и да го качим там. Трябва да го занесем в кабината му.

— Значи наистина е мъртъв? — каза Пелуса.

— Да, наистина, мъртъв е. Чакай да ти помогна.

— Не, мога, той никак не тежи. Ще видите как там ще се събуди, кой знае, може да не е толкова, опасно.

— Хайде — повтори Раул.

Сега Атилио вървеше по-бавно по коридора, като се стараеше тялото да не се удря в стените. Раул му помогна да се изкачи. Нямаше никой в коридора откъм левия борд, а и Медрано беше оставил кабината си отворена. Поставиха го в леглото и Пелуса се хвърли в едно кресло, дишайки тежко. Малко по малко той премина от тежкото дишане към плач, плачеше хрипливо, закрил лицето си с две ръце, и отвреме-навреме изваждаше една кърпа и бършеше носа си с нещо като мучене. Раул гледаше безизразното лице на Медрано и чакаше, заразен от вече изчезналата надежда на Атилио. Кръвотечението беше спряло. Той отиде до банята, донесе една мокра кърпа и избърса устните на Медрано, вдигна яката на пуловера, за да скрие раната. Спомни си, че в такива случаи трябва без губене на време да се кръстосат ръцете на гърдите; но без да знае защо, се ограничи с това да ги опъне, докато полегнаха върху бедрата.

— Кучи синове, мръсници — говореше Пелуса, бършейки носа си. Но вие представяте ли си, господине. Че какво им беше направил той, я ми кажете? Нали заради хлапето отидохме, на края на краищата искахме само да пратим телеграма. А сега…

— Телеграмата вече е пристигнала, това поне не могат да му отнемат. В теб е ключът от бара, струва ми се. Иди да пуснеш всички ония и им кажи какво стана. Внимавай с тия от кораба, аз ще стоя на пост в коридора.

Пелуса наведе глава, издуха още веднъж носа си и излезе. Изглеждаше невероятно, че почти не се бе изцапал с кръвта на Медрано. Раул запали цигара и седна в долния край на леглото. Гледаше преградата, която делеше тази кабина от съседната. Стана, приближи се и започна да удря леко, след това по-силно. Отново седна. Изведнъж му хрумна, че те бяха стигнали до кърмата, прословутата кърма. Но какво имаше в крайна сметка на кърмата?

„А мен какво ме интересува“, помисли той, свивайки рамене. Чук как се отваря вратата на кабината на Лопес.

[1] На Алтеа, тръгнала на война (англ.). — Б.пр. ↑

[2] Прав сте (англ.). — Б.пр. ↑

XLII

Както можеше да се предположи, Пелуса намери дамите в десния коридор, всичките докарани до различна степен на истерия. В продължение на половин час те бяха правили всичко допустимо, за да отворят вратата на бара и да освободят кресливите пленници, които продължаваха да раздават ритници и юмручни удари. Застанали настрана, при трапа за палубата, Фелипе и шофьорът на дон Гало наблюдаваха сцената без особен интерес.

Когато видяха да се появява Атилио, доня Пепа и доня Росита се хвърлиха разрошени, но той ги отблъсна, без да отвори уста, и започна да си проправя път. Госпожа Трехо, паметник на оскърбената добродетел, кръстоса пред него ръце и го срази с един поглед, запазен дотогава само за нейния съпруг.

— Чудовища, убийци! Какво направихте, метежници! Хвърлете този револвер, ви казвам!

— Я ме пуснете да мина, госпожо — рече Пелуса. — Хем ми кряскате, че трябвало да пусна тая сган, хем се пречкате на пътя. В крайна сметка какво, кажете де?

Откъсвайки се от сгърчените ръце на майка си, Нелчето се хвърли към Пелуса.

— Ще те убият, ще те убият! Защо направихте това? Сега офицерите ще дойдат и всички ви ще затворят!

— Не дрънкай глупости — каза Пелуса. — Това не е нищо, ако знаеш какво стана… По-добре хич да не ти казвам.

— Имаш кръв по ризата! — изкрещя Нелчето. — Мамо, мамо!

— Я ме пусни да мина — каза Пелуса. — Тази кръв е от когато удариха господин Лопес, какво си седнала да се правиш на Меча Ортис, хайде, моля ти се.

Отстрани ги със свободната си ръка и се изкачи по трапа. Отдолу госпожите удвоиха писъците, като видяха, че той вдига револвера, преди да мушне ключа в ключалката. Изведнъж стана съвсем тихо и вратата широко се отвори.

— Спокойно — каза Атилио. — Ти, я излизай пръв и не се прави на луд, да не ти пратя някой куршум в търбуха.

Глицидът го погледна, все едно че му беше трудно да разбере, и бързо слезе. Видяха го, че отива към една от огнеупорните врати, но цялото внимание се съсредоточи в последователното появяване на господин Трехо, доктор Рестели и дон Гало, посрещнати по различному с ревове, плач и кресливи коментари. Лусио излезе последен, предизвикателно загледан в Атилио.

— Не се прави на страшен — му рече Пелуса. — Сега не мога да се занимавам с теб, но после, ако искаш, оставям железарията и хубавичко ще ти смачкам фасона, ще ти го смачкам.

— Ами, ще мачкаш — каза Лусио, слизайки по трапа.

Нора го гледаше, без да се осмелява да му каже нещо. Той я хвана за ръката и едва ли не я повлече към кабината.

Пелуса хвърли един поглед вътре в бара, където се намираше салонният управител, неподвижен зад тезгяха, и тръгна надолу, като мушна револвера в десния джоб на панталона си.

— Я млъкнете за малко — каза той, спрял на второто стъпало. — Не виждате ли, че има болно дете, а после искате да не му се качва температурата.

— Чудовище! — извика госпожа Трехо, която се отдалечаваше с Фелипе и господин Трехо. — Това няма да остане току-така! В трюма с белезници и с вериги. Като престъпниците, каквито сте и вие, похитители, мафиози!

— Атилио, Атилио! — крещеше Нелчето трескаво. — Но какво се е случило, защо затвори господата?

Пелуса щеше да отвори уста, за да каже първото нещо, което му минаваше през ума, а то беше чиста псувня. Обаче замълча, стиснал револвера с насочено към пода дуло. Може би защото се беше спрял на второто стъпало, но той изведнъж се почувствува така високо над всички тези викове, въпроси, над омразата, избухнала в клетви и упреци. „По-добре да отида да видя как е малкият — помисли той. — Трябва да кажа на майка му, че на края на краищата пратихме телеграмата.“

Той премина мълчаливо през купчината протегнати ръце и отворени уста; отдалече можеше едва ли не да се помисли, че тези жени въодушевено го приветствуват и се радват заедно с него на победата му.

В крайна сметка Персио беше заспал, полегнал на кревата на Клаудия. Когато започна да се зазорява, Клаудия зави краката му с едно одеяло, гледайки с благодарност слабичката фигура на Персио, дрехите му, нови, но вече измачкани и позацапани. Тя се приближи до леглото на Хорхе и се вслуша в дишането му. Хорхе спеше спокойно след третата доза лекарство. Достатъчно й беше да го докосне по челото, за да се успокои. Изведнъж усети умора като от много безсънни нощи; но тя все още не искаше да легне до сина си, знаеше, че някой скоро ще дойде с новини или с повторния разказ за същите случаи, нелепите лабиринти, в които приятелите й се бяха лутали в продължение на четиридесет и осем часа; без да знаят много добре защо.

Насиненото лице на Лопес надникна през открехнатата врата. Клаудия не се изненада, че Лопес не е почукал, дори не и направиха впечатление виковете и приказките на жените в коридора отдясно. Тя помръдна ръка, канейки го да влезе.

— Хорхе е по-добре, спа почти два часа непрекъснато. Но вие…

— О, няма нищо — каза Лопес, попипвайки се по челюстта. — Малко боли, като говоря, затова и ще говоря малко. Радвам се, че Хорхе е по-добре. Така или иначе момчетата са успели да изпратят радиограма в Буенос Айрес.

— Колко нелепо — рече Клаудия.

— Да, сега изглежда нелепо.

Клаудия наведе глава.

— В крайна сметка станалото, станало — каза Лопес. — Лошото е, че е имало стрелба, защото онези от кърмата не са искали да ги пуснат. Изглежда невероятно, всички ние едва се познаваме, приятелство от два дни, ако може да се нарече приятелство, и въпреки това…

— Случило ли се е нещо с Габриел?

Потвърждение криеше самият въпрос; достатъчно беше Лопес да замълчи и да я погледне. Клаудия стана, с полуотворена уста. Беше грозна, почти смешна. Стъпи накриво и трябваше да се хване за облегалката едно кресло.

— Отнесоха го в кабината му — каза Лопес. — Аз ще остана при Хорхе, ако искате.

Раул, който бдеше в коридора, пусна Клаудия да влезе и затвори вратата. Пистолетът в джоба започваше да му пречи, нелепо беше да мислят, че глицидите ще предприемат някакво отмъщение. При всяко положение нещата трябва да свършат дотук; в края на краищата нямаше война. Искаше му се да отиде в десния коридор, откъдето се чуваха писъците на дон Гало и предизвикателните забележки на доктор Рестели сред виковете на дамите. „Горките — помисли Раул, — какво пътуване им осигурихме.“ Видя Атилио, който плахо надничаше в кабината на Клаудия, и го последва. Усещаше в устата си вкуса на утрото. „Дали наистина беше плочата на Ивор Новело?“, помисли той, отстранявайки с усилие образа на Паула, който се мъчеше да се върне. Примирен, той го остави да надникне, затворил очи; виждаше я такава, каквато я бе видял да влиза след Лопес в кабината на Медрано, загърната в пеньоара си с красиво разпусната коса, както той обичаше да я вижда сутрин.

— Е, да, е, да — каза Раул.

Отвори вратата и влезе. Атилио и Лопес тихо разговаряха, Персио дишаше, издавайки нещо като свистене, което напълно му подхождаше.

Атилио се приближи до него, сложил пръст на устните си.

— По-добре е малкият, по-добре е — промълви той. — Майката каза, че вече нямал температура. Спал е чудесно цяла нощ.

— Отлично — каза Раул.

— Сега аз си отивам в моята кабина, да им обясня малко на годеницата ми и на старите — рече Пелуса. — В какво състояние са, майко мила. Как само се тревожат.

Раул го гледа, докато излезе, а после отиде да седне до Лопес, който му поднесе цигара. Те едновременно преместиха креслата далеч от леглото на Хорхе и известно време пушиха, без да говорят. Раул подозираше, че Лопес му е благодарен за неговото присъствие в този момент, за възможността да разчистят сметки и точка по въпроса.

— Две неща — рече ненадейно Лопес. — Първо, смятам, че аз съм виновен в случая. Знам, че е глупаво, защото все едно, същото можеше да се случи или да сполети някой друг, но лошо направих, като останах, докато вие… — гласът му пресекна, той се овладя и преглътна. — Случи се така, че преспах с Паула — каза той, гледайки Раул, който въртеше цигарата между пръстите си. — Това е второто.

— Първото е без значение — каза Раул. — Вие не бяхте в състояние да продължите експедицията, а освен това тя не изглеждаше и така опасна. Що се отнася до другото, предполагам, Паула ви е казала, че не ми дължите никакво обяснение.

— Обяснение не — каза Лопес смутен. — Така или иначе…

— Така или иначе, благодаря. Мисля, че е много джентълменско от ваша страна.

— Мамо — каза Хорхе. — Къде си, мамо?

Персио подскочи и премина от съня в краката на Хорхе. Раул и Лопес не се помръднаха, чакаха.

— Персио — каза Хорхе, като се надигна. — Знаеш ли какво сънувах? Че на планетата вали сняг. Честна дума, Персио, един сняг, едни снежинки като… като…

— По-добре ли се чувствуваш? — попита Персио, като го гледаше, сякаш се страхуваше да се доближи, да не развали магията.

— Чувствувам се много добре — каза Хорхе. — Гладен съм, хайде, иди да кажеш на мама да ми донесе мляко с кафе. Кой е там? А, как сте? Защо сте там?

— Просто така — рече Лопес. — Дойдохме да ти правим компания.

— Какво ти е станало на носа, а? Да не си паднал?

— Не — каза Лопес, като се изправи. — Много се надувах, като си секнех носа. Винаги така ми става. Довиждане, после ще дойда да те видя.

Раул излезе след него. Време беше вече да прибере проклетия автоматичен пистолет, който все повече тежеше в джоба му, но той предпочете първо да надникне при трапа към носа, там вече грееше слънце. Носът беше пуст и Раул седна на първото стъпало и загледа, премигвайки, морето и небето. От толкова много часове не беше спал, толкова много беше пил и пушил, че блясъкът на морето и вятърът в лицето му причиниха болка; потърпя, докато свикна, докато мислеше, че вече е време да се върне към действителността. „Никакви разбори, драги — заповяда си той. — Една баня, една продължителна баня в кабината, която сега ще бъде само твоя, докато трае пътуването, но един господ знае дали ще трае дълго, освен ако не се лъжа съвсем.“ Дано не се лъжеше, защото тогава Медрано щеше да си е оставил кокалите за едното нищо. За него лично нямаше особено голямо значение дали пътуването ще продължи, или ще приключи с още по-голяма бъркотия; утайката прекалено горчеше на езика му, за да може да избира свободно. Може би когато се събудеше, след банята, след една пълна чаша уиски и един ден спане, той щеше да бъде в състояние да приема или отхвърля, сега му бяха безразлични повърнатото по земята, Хорхе, събудил се вече здрав, трите дупки в един пуловер. Беше също като да държиш в ръка колодата за покер при пълно неутрализиране на силите; само когато се решеше, ако се реши, да извади един по един жокерите, асото, дамата и попа… Той пое дълбоко въздух; морето беше митологично синьо, цвят, който е виждал в някои свои сънища, летейки на странни полупрозрачни машини. Той захлупи лицето си в шепи и си зададе въпроса, дали наистина бе жив. Вероятно беше между другото, защото можа да си даде сметка, че двигателите на кораба току-що бяха спрели.

Преди да излязат, Паула и Лопес бяха открехнали пердетата на илюминатора и в кабината навлизаше жълтеникава светлина, която сякаш изсмукваше всякакво изражение от лицето на Медрано. Неподвижна край леглото, с ръка, протегната все още към вратата, като че ли никога нямаше най-сетне да я затвори, Клаудия погледна Габриел. В коридора се чуваха приглушени гласове и стъпки, но като че ли нищо не променяше пълната тишина, в която току-що бе навлязла Клаудия, памукообразната материя, която беше и въздухът в кабината, и собствените й крака, и лежащото в кревата тяло, разпръснатите предмети, кърпите, захвърлени в един ъгъл.

Тя се приближи стъпка по стъпка, седна в креслото, което бе придърпал Раул, и погледна по-отблизо. Би могла без усилие да приказва, да отговаря на всякакви въпроси; гърлото й не беше свито, нямаше сълзи, за Габриел. Отвътре също всичко беше памукообразно, гъсто и студено като някакъв аквариумен свят или като стъклена топка. Така беше: преди малко бяха убили Габриел. Габриел беше там, мъртъв, този непознат, този човек, с когото тя бе разговаряла няколко пъти по време на едно кратко пътуване по море. Нямаше нито отдалеченост, нито близост, нищо не можеше да се измери, нито преброи; смъртта навлизаше в тази непохватна сцена много преди живота, разваляйки играта, отнемайки й малкото смисъл, който бе успяла да добие през тези часове в морето. Този човек бе прекарал част от нощта край леглото на болния Хорхе, сега нещо едва-едва се раздвижваше, едно леко преобразяване (но кабината беше твърде подобна, сценографът не разполагаше с много средства за промяна на декора) и изведнъж Клаудия беше тази, която седеше край леглото на мъртвия Габриел. Цялата й трезвост, здравият й разум не можаха да й попречат да се опасява, че през нощта Хорхе може да умре, в оня час, когато да умреш изглежда почти непреодолим риск; а едно от нещата, възвърнали й спокойствието, беше мисълта, че Габриел бе някъде наблизо — пиеше кафе в бара, бодърствуваше по коридорите, търсеше пътя към кърмата, където се криеше лекарят. Сега нещо едва-едва се раздвижваше и Хорхе отново беше едно живо присъствие, отново беше нейното дете както всеки друг ден; все едно че нищо не се беше случвало, все едно че Габриел се бе уморил да бодърствува и за малко бе полегнал, преди отново да я потърси и да се заиграе с Хорхе.

Тя виждаше яката на пуловера, която прикриваше гърлото; започваше да различава чернеещите се по вълната петна, почти незабележимия съсирек кръв в ъгъла на устните. Всичко това беше заради Хорхе, с други думи заради нея: тази смърт беше заради нея и заради Хорхе, тази кръв, този пуловер, който някой бе дръпнал нагоре и оправил, тези ръце, прилепнали към тялото, тези крака, завити с пътно одеяло, тази разрошена коса, тази челюст, малко изпъкнала, докато челото, се спускаше назад, сякаш се плъзгаше по ниската възглавница. Не би могла да плаче за него, безсмислено е да плачеш за някого, когото едва познаваш, а някой симпатичен и вежлив, а може би и вече малко влюбен, но във всеки случай достатъчно мъжествен, за да не търпи унижението на това пътуване, но все пак човек, който не беше никой за нея, едва няколко часа разговор, една смътна близост, просто една възможност за близост, здрава, нежна ръка, стиснала нейната, целувка по челото на Хорхе, голямо доверие, чаша горещо кафе. Животът е действие прекалено бавно, прекалено потайно, за да се покаже в цялата си дълбочина; трябваше да се случат много неща или да не се случва нищо и да не се случва в същност само това, трябваше те да се намерят постепенно, с бягства и отстъпления, и недоразумения, и одобрявания във всяко едно отношение, в което тя и Габриел си приличаха и се нуждаеха един от друг. Като го гледаше с израз, в който имаше и раздразнение, и упрек, тя помисли, че той бе имал нужда от нея и че беше предателство и подлост да си тръгне така, да се остави на себе си в часа на срещата. Тя го кореше, наклонила се над него без страх или жал, отричаше му правото да умре, преди да е бил жив в нея, да е започнал наистина да живее в нея. Оставяше й една мила кукла, спомен като за лято, за хотел, оставяше й едва външния си облик и няколко мига, когато истината се бе борила да си проправи път; оставяше името на една жена, която е била негова, изрази, които обичаше да повтаря, случки от детството, една кокалеста, здрава — неговата ръка, начинът му да се усмихва и да не задава въпроси. Отиваше си, като че ли го беше страх, избираше най-главоломното от бягствата, това на непоправимия покой, на лицемерната тишина. Той отказваше да остане да я чака, да я заслужи, да отстрани един по един часовете, които ги деляха от срещата. И какъв смисъл да целува сега това изстинало чело, да реши с разтреперани пръсти тази лепкава, разбъркана коса, нещо нейно и горещо да се стича сега по това лице, изцяло обърнато навътре, по-далечно от всеки образ от миналото. Никога няма да може да му прости, докато си спомня за него ще го упреква, че я бе лишил от едно възможно ново време, време, чийто бяг и фактът, че е жива в самото сърце на живота, да се възражда в нея спасително, изгарящо, изисквайки от нея онова, което обикновеното време не изискваше. Като глухо задвижили се зъбни колела в слепоочията тя усещаше, че времето без него се влачеше по безконечен път, също като времето преди, времето без Леон, времето на улица „Хуан Баутиста Алберди“, времето на Хорхе, който беше предлог, олицетворение на майчината лъжа, алиби за оправдание на застоя, леките романи, радиото следобед, киното вечер, телефона по всяко време, месеците февруари в Мирамар. Всичко това можеше да спре, ако той не беше тук с доказателствата за кражбата и изоставянето, ако не беше предизвикал така глупаво убийството си, та да не успее да живее наистина в нея и да накара и нея да живее в собствения си живот. Нито той, нито тя никога нямаше да узнаят кой от двамата се нуждаеше от другия, както две цифри не знаят какво число образуват; от двойната им неувереност щеше да се роди сила, способна да преобрази всичко, да изпълни живота им с морета, надбягвания, нечувани приключения, сладка като мед почивка, глупости и катастрофи, до един по-заслужен край, до една по-малко дребнава смърт. Той я беше изоставил преди срещата и това беше безкрайно по-неумело и по-жалко от изоставянето на предишните му любовници. За какво би могла да жали Бетина редом с нейната жалба, какъв упрек биха изрекли устните й пред това безкрайно повтарящо се ограбване, което дори не идеше от проявление на неговата воля, дори не беше негово собствено дело. Бяха го убили като куче; избирали вместо него, те бяха сложили край на живота му, без той да може да приеме или да откаже. И да нямаше вина, той беше пред нея, мъртъв, тук пред нея, най-тежката, най-неизличимата вина. Чужд, отдаден на друга воля, странна мишена за нечий прицел, предателството му беше като ада, едно вечно присъствуващо отсъствие, липса, изпълнила сърцето и сетивата, безкрайна празнота, в която тя щеше да потъне с цялата тежест на своя живот. Сега вече тя можеше да плаче, но не за него. Щеше да плаче за ненужната му жертва, за сляпата му и спокойна доброта, която го бе отвела до бедствието, за онова, което той се бе опитал да направи, а може би и бе направил, за да спаси Хорхе, но зад този плач, когато плачът спре, както всеки плач, тя отново ще види как се надига отрицанието, бягството, образът на един приятел от два дни, който не ще има сили да бъде нейният мъртвец за цял живот. „Прощавай за всички тези думи — помисли тя отчаяно, — но ти вече ставаше нещо мое, вече влизаше през моята врата с походка, която разпознавах отдалеч. Сега аз ще бъда тази, която ще бяга, която много бързо ще изгубва малкото, което имаше от лицето, и гласа, и доверието ти. Ти ме предаде, изведнъж, завинаги; горко ми, аз ще усъвършенствувам измяната си всеки ден, ще те изгубвам постепенно, все повече и повече, докато престанеш да бъдеш дори една снимка, докато Хорхе забрави да те споменава, докато Леон отново проникне в душата ми и като вихрушка сухи листа и аз затанцувам с призрака му и ми стане все едно.“

XLIII

В седем и половина някои пътници уважиха призива на гонга и се качиха в бара. Спирането на „Малкълм“ не ги учудваше особено много; можеше да се предвиди, че след лудите безумства през нощта вече щяха да се плащат последствията. Това оповести дон Гало с най-пискливия си глас, докато яростно мажеше препечените филийки, а присъствуващите дами се съгласиха с въздишки и с погледи, натежали от упреци и пророчество. Масата на прокълнатите получаваше отвреме-навреме по някой намек или по един чифт осъдителни очи, които упорито се втренчваха в насиненото лице на Лопес, в разпуснатите, занемарени коси на Паула, в сънливата усмивка на Раул. Известието за смъртта на Медрано бе предизвикало припадък у доня Пепа и истеричен пристъп у госпожа Трехо; сега те се стараеха да се съвземат пред чашите кафе с мляко. Разтреперан от яд при мисълта за часовете, които бе прекарал в бара като пленник, Лусио стискаше устни и се въздържаше от коментари; до него Нора официозно се присъединяваше към партията на мира и тихо пригласяше на забележките на доня Росита и Нелчето, но не можеше да се възпре непрекъснато да поглежда към масата на Лопес и Раул, сякаш за нея нещата, най-малкото, не са особено ясни. Олицетворение на оскърбената праволинейност, салонният управител обикаляше от маса на маса, приемаше поръчките, покланяше се безмълвно, а отвреме-навреме поглеждаше изтръгнатите телефонни жици и въздишаше.

Почти никой не беше попитал за Хорхе, жестокостта беше по-силна, от милосърдието. Оглавени от госпожа Трехо, доня Пепа, Нелчето и доня Росита още много рано се бяха опитали да влязат в кабината на покойника, за да вземат различните мерки, при които се изявява женската некрофилия. Атилио, който се бе разправял с родата с ожесточени крясъци, се досети за намеренията им и отиде да се забие като кол пред вратата. На рязката покана от страна на госпожа Трехо да ги остави да влязат, за да изпълнят християнските си обязаности, той отговори с едно: „Айде, заминавайте на баня“, в което нямаше място за колебание. На жеста на госпожа Трехо, която понечи да го зашлеви, Пелуса отвърна с толкова многозначително движение, че достойната дама, най-дълбоко унизена, отстъпи с обагрено в пурпур лице, изисквайки с викове да се яви мъжът й. Но господин Трехо не се явяваше никакъв и в крайна сметка дамите си тръгнаха, Нелчето окъпано в сълзи, доня Пепа и доня Росита — потресени от поведението на своя син и бъдещ зет, госпожа Трехо — с уртикарен пристъп на нервна почва. Закуската се явяваше в известен смисъл като напрегнато примирие, при което всички се наблюдаваха изпод око, с неприятното усещане, че „Малкълм“ е спрял насред морето, с други думи, че пътешествието се прекратява и ще се случи нещо, дявол знае какво.

Към масата на прокълнатите току-що се бе присъединил Пелуса, когото Раул бе поканил с жест още щом като го видя да се появява на вратата. С озарено от щастлива усмивка лице Пелуса изтича да се настани сред приятелите си, докато Нелчето свеждаше очи едва ли не до препечените филийки, а майка й ставаше все по-червена и по-червена. Като им обърна гръб, Пелуса седна между Паула и Раул, които ужасно се забавляваха. Лопес, задъвкал особено внимателно една бисквита, му намигна с все още отвореното си око.

— Струва ми се, че вашето семейство не е въодушевено от присъствието ви на тази опетнена маса — каза Паула.

— Ще си пия млякото където си искам — рече Атилио. — Стига са ми досаждали…

— Разбира се — каза Паула и му поднесе хляб и масло. — Да присъствуваме сега на величественото появяване на господин Трехо и доктор Рестели.

Пресекливият глас на дон Гало подскочи като тапа от шампанско. Той се радвал, че неговите приятели са могли да поспят поне два часа след тази неокачествима нощ, която били прекарали като пленници. Що се отнасяло до него, оказало се невъзможно да заспи въпреки двойната доза Бромурал Кнол. Но той щял да има време да си отспи, щом като бъдат уточнени отговорностите и бъдат наказани по подобаващ начин несъзнателните покровители на подобно, варварство.

— Тук ще става каквото ще става, преди да минат и две минути — промълви Паула. — Карлос, и ти също, Раул, стойте мирни.

— Ами да, ами да — говореше Пелуса, забил нос в млякото с кафе. — Каква врява дигат за нищо и никакво.

Лопес наблюдаваше с любопитство доктор Рестели, който старателно отбягваше погледа му. От масата на дамите подскочи едно повелително „Освалдо!“ и господин Трехо, тръгнал към едно свободно място, сякаш си спомни за някакво задължение и като промени посоката, се приближи до масата на прокълнатите и застана срещу Атилио, който се бореше с един твърде голям залък хляб и конфитюр от ягоди.

— Мога ли да знам, младежо, с какво право сте възнамерявали да забраните на моята съпруга достъпа до… до смъртното ложе, да кажем?

Пелуса глътна залъка с необикновено усилие и адамовата му ябълка в един миг едва не се пръсна.

— Ами че единственото, което искаха те, беше да изкарат човек из търпение — рече той.

— Какво казахте! Я повторете!

Макар че Раул му правеше знаци да не се помръдва, Пелуса отблъсна назад стола си и стана.

— Я стига, моля ви се — каза той, като събра пръстите на лявата си ръка и ги мушна под носа на господин Трехо. — Ама вие наистина ли искате да се ядосам? Не ви ли стигна наказанието? Не бяхте ли достатъчно дълго на изкупление, и вие, и всичките тия, куп дрисльовци?

— Атилио! — рече целомъдрено Паула, докато Раул се превиваше от смях.

— Хайде де, щом като сами се навират, ще ме чуят! — извика Пелуса с глас, който трошеше чиниите. — Хайлази с хайлази, дай им само да дрънкат, това ми ти, онова ми ти, а през това време хлапето умираше, да, умираше! Какво направихте вие, я ми кажете сега? Помръднахте ли се вие? Отидохте ли да потърсите лекар, вие? Ние отидохме, така да знаете! Ние, ето тук, господинът, и господинът, дето хубавичко му разцепиха физиономията! И другият господин… да, другият… а после ще ми искате да пускам който ви падне в каютата…

Давеше се, прекалено развълнуван, за да продължи. Като го хвана за ръка, Лопес се опита да го накара да седне, но Пелуса се противеше. Тогава Лопес на свой ред стана и погледна господин Трехо в лицето.

— Vox populi, vox Dei[1] — каза той. — Идете да закусвате, господине. А що се отнася до вас, господин Пориньо, спестете ни коментарите си. Също и вие, госпожи и госпожици.

— Скандално! — изрева дон Гало сред хор от женски стонове и възклицания. — Злоупотребяват със силата си!

— Всичките трябваше да ги избият! — извика госпожа Трехо, разплула се върху облегалката на креслото.

Това така искрено желание помогна на останалите постепенно да се умълчат, подозирайки, че са отишли прекалено далеч. Закуската продължи сред глух шепот и някой и друг гневен поглед. Персио, който беше закъснял, премина като призрак между масите и си придърпа един стол до този на Лопес.

— Всичко е парадокс — каза Персио, наливайки си кафе. — Агнетата са се превърнали във вълци, партита на мира е сега партия на войната.

— Малко късно — рече Лопес. — По-добре ще направят да си стоят по кабините и да чакат… питам се какво ли да чакат.

— Системата не е подходяща — каза Раул с прозявка. — Опитах се да поспя, безрезултатно. По-приятно е навън на слънце. Отиваме ли?

— Хайде — прие Паула и спря, както се изправяте. — Tiens, я вижте кой идва.

Сух и угрижен, от вратата ги гледаше глицидът със сивата коса, подстригана алаброс. Многобройни лъжички застинаха в чинийките, някои столове се завъртяха около себе си.

— Добър ден, госпожи, добър ден, господа.

Чу се едно плахо: „Добър ден, господине“ от страна на Нелчето. Глицидът прекара ръка по косата си.

— Искам да ви съобщя преди всичко, че лекарят току-що е посетил малкия болен и го е намерил много по-добре.

— Страхотно — рече Пелуса.

— От името на капитана ви уведомявам, че известните ви карантинни ограничения ще бъдат вдигнати от обед нататък.

Никой не каза нищо, но жестът на Раул беше прекалено красноречив, за да го подмине глицидът.

— Капитанът съжалява, че едно недоразумение е станало причина за нещастен случай, но както разбирате, Маджента Стар отхвърля всякаква отговорност в това отношение, особено при положение, че всички вие знаехте до каква степен беше заразна болестта.

— Убийци — каза отчетливо Лопес. — Да, точно това, което чухте: убийци.

Глицидът прекара ръка по косата си.

— При обстоятелства като тези вълнението и състоянието на нервите обясняват някои нелепи обвинения — каза той, приключвайки въпроса с едно свиване на рамене. — Не бих искал да се оттегля, без да ви предупредя, че вероятно е уместно да приготвите багажа си.

Сред виковете и въпросите на дамите глицидът изглеждаше по-стар и уморен. Той каза няколко думи на салонния управител и излезе, като нервно прекарваше ръка по косата си.

Паула погледна Раул, който старателно палеше лулата си.

— Колко досадно — рече Паула. — Ами аз, като съм си дала апартамента под наем за два месеца.

— Може би — каза Раул — ще успееш да заемеш този на Медрано, ако изпревариш Лусио и Нора, които сигурно имат страшно желание да се сдобият с жилище.

— Не уважаваш смъртта, ти.

— И смъртта мен няма да уважи, да знаеш.

— Хайде — каза внезапно Лопес на Паула. — Да вървим на слънце, до гуша ми дойде всичко това.

— Да вървим, Ямайка Джон — каза Паула, като го гледаше изкосо. Обичаше да усеща, че е ядосан. „Не, скъпи, няма да се отървеш — помисли тя. — Горделиво мъжкарче, ще видиш ти как зад целувките винаги стои устата ми, а тя не се променя току-така. По-добре се опитай да ме разбереш, а не да ме променяш…“ И първото, което той трябваше да разбере, беше, че старият съюз не е разтрогнат, че за нея Раул винаги ще си бъде Раул. Никой не ще купи свободата й, никой не ще я промени, докато не го реши самата тя.

Персио пиеше втора чаша кафе и мислеше за връщането. Улиците на Чакарита се нижеха в паметта му. Ще трябва да попита Клаудия дали е законно да не ходи на работа, макар че се е върнал в Буенос Айрес. „Деликатни юридически подробности — помисли Персио. — Ако директорът ме види на улицата, а пък аз съм му казал, че ще пътувам по Море…“

И

Добре де, ако директорът го види на улицата, а пък той е казал, че ще пътува по море, какво от това, по дяволите? По дяволите! Персио подчертава това, загледан в утайката на втората си чаша кафе, откъснат, далечен, разлюлян като тапа върху друга, по-голяма тапа, в една неопределена зона на южния океан. През цялата нощ той не можа да бодърствува, объркан от миризмата на барут, тичането нагоре-надолу, безполезната хиромантия на ръце, фалшиви под талка, автомобилни кормила и дръжки на куфари. Той видя смъртта да се отказва от намерението си само на няколко метра от леглото, на Хорхе, но знаеше, че това е метафора. Той знае, че приятели са разкъсали обкръжението и са стигнали до кърмата, но не намира отвора, през който да възобнови своята близост с нощта, да се свърже с нетрайното откриване на тези хора. Единственият, който е узнал нещо за кърмата, вече не може да говори. Изкачил ли е той стъпалата на посвещението? Видял ли е клетките със зверовете, маймуните, нависнали по кабелите, чул ли е гласовете на предците, намерил ли е там разума или доволството? О, ужас на дедите, о, нощ на расата, задънен и клокочещ кладенец, какво тъмно съкровище пазеха драконите, говорещи на северен език, каква обратна страна чакаше там, за да покаже на един мъртвец истинското си лице? Всичко останало е лъжа и всички други, тези, които се върнаха, и онези, които не отидоха, също го знаят, едните — защото не гледат и не искат да гледат — другите от невинност или поради сладката подлост на времената и нравите. Лъжа са истините на откривателите, лъжа са лъжите на малодушните и благоразумните; лъжа обясненията, лъжа опроверженията. Истинско и безполезно е само гневното великолепие на Атилио, ангел с несръчни луничави ръце, който не знае какво е било, но който вече се изправя, завинаги белязан, различен в съвършения си час, докато неизбежното съзаклятие на остров Масиел го върне към удовлетворителното невежество. При все това там бяха Майките, за да ги наречем някак, за да повярваме в смътните им изображения, издигнати насред пампата, над земята, която съсипва лицата на хората, стойката на гърбовете и вратовете, цвета на очите им, гласа, който жадно изисква своето печено месо, и своето модно танго, там бяха първообразите, скритите крака на историята, която, полудяла, тича по официалните версии, по двадесет-и-пети-май-осъмна-студен-и-дъждовен, по Линиерс, превърнал се тайнствено от герой в предател от тридесета до тридесет и четвърта страница, нагазилите дълбоко крака на историята, очакваща пристигането на първия аржентинец, жадна за отдаване, за метаморфоза, за излизане наяве. Но Персио знае, че и този път безсрамният ритуал е извършен, че зловещите предци са застанали между Майките и далечните им синове, че ужасът им в крайна сметка убива образа на бога създател, замества го с благоприятна търговия с призраци, заплашителна обсада на града, ненаситно изискване на примирия и дарове. Маймуни в клетки, пуснати на свобода зверове, глициди в униформа, патриотични тържества или просто една измита сива палуба призори, каквото и да било е достатъчно, за да скрие онова, което разтреперано чакаше от другата страна. Мъртви и живи се завърнаха оттам долу с мътни очи и Персио отново вижда как се очертава фигурата на китариста от една картина, която е била на Аполинер, отново вижда, че музикантът няма лице, има само един неясен черен правоъгълник, музика без стопанин, сляпа случайност без корени, кораб, понесъл се по течението, роман, наближаващ своя край.

[1] Глас народен, глас божи (лат.). — Б.пр. ↑

Епилог

XLIV

В единадесет и половина започна да става горещо и Лусио, на когото бе омръзнало да се припича и да разяснява на Нора куп неща, които тя, изглежда, не смяташе за неопровержими, предпочете да се качи, за да вземе един душ. Дотегнало му бе да говори с лице към слънцето, проклинайки ония, които бяха развалили пътуването; дотегнало му бе да се пита какво ще стане сега и защо приказват за стягането на багажа. Отговорът го настигна, когато се изкачваше по десния трап — едва доловимо бръмчене, едно петно в небето, после още едно. Двата хидроплана „Каталина“ направиха един-два кръга над „Малкълм“, преди да кацнат на стотина метра. Сам на най-предната част на носа, Фелипе ги погледна без никакъв интерес, унесен в полусън, който Беба заядливо отдаваше на алкохола.

Сирената на „Малкълм“ прозвуча три пъти и на един от двата хидроплана се видя да проблясва хелиограф. Излегнати на столовете си, Лопес и Паула проследиха с поглед една отдалечаваща се лодка с един дебел глицид на носа. Времето като че ли се разтягаше неограничено в този час, лодката дълго пътува до борда на един от хидропланите, те видяха, че глицидът се покатерва на крилото и изчезва.

— Помогни ми да си приготвя куфарите — помоли Паула. — Всичко ми е разхвърляно по земята.

— Хубаво, но така ни е добре тук.

— Да останем — каза Паула, като затвори очи.

Когато отново се заинтересуваха какво става, лодката се отделяше от хидроплана с няколко души на борда. Като се протегна, Лопес реши, че е време да сложи в ред нещата си, но преди да се качат, те постояха малко, подпрени на фалшборда, близо до Фелипе, и разпознаха фигурата и тъмносиния костюм на този, който оживено разговаряше с дебелия глицид. Беше инспекторът от Организацията.

Половин час по-късно салонният управител и келнерът обиколиха кабините и палубата, за да свикат пътниците в бара, където ги чакаше инспекторът, придружен от глицида със сивата коса. Доктор Рестели пристигна пръв, лъхащ на оптимизъм, който пресилената му усмивка опровергаваше. Междувременно той беше разговарял с господин Трехо, Лусио и дон Гало, разменяйки мисли относно най-добрия начин за представяне на нещата (в случай че се заведе предварително следствие или се направи опит за прекратяване на пътуването, на което всички, с изключение на бунтовниците, имат пълно право). Дамите пристигнаха с най-хубавите си поздрави и усмивки, изпробвайки разни: „Как! Вие тук? Каква изненада!“, на които инспекторът отвърна, като леко разтегли устни и вдигна дясната си ръка с дланта напред.

— Вече всички сме събрани, струва ми се — каза той, поглеждайки към салонния управител, който отмяташе. Настана пълна тишина, сред която драснатата от Раул клечка кибрит силно изпращя.

— Добър ден, дами и господа — каза инспекторът. — Излишно е да отбелязвам колко много съжалява Организацията за създадените неудобства. Радиограмата, изпратена от капитана на „Малкълм“, имаше толкова спешен характер, че както сами можете да оцените, Организацията не се поколеба да мобилизира незабавно най-ефикасните средства.

— Радиограмата изпратихме ние — каза Раул. — Поточно изпрати я човекът, когото тия убиха.

Инспекторът гледаше върха на пръста на Раул, насочен към глицида. Глицидът прекара ръка по косата си. След като извади една свирка, инспекторът два пъти я наду. Влязоха трима младежи в униформа на столичната полиция, подчертано несъответствуващи на тази географска ширина и този бар.

— Ще ви бъда благодарен, ако ме оставите да довърша това, което дойдох да ви съобщя — каза инспекторът, докато полицаите заставаха зад пътниците. — Много жалко, че епидемията е избухнала едва след излизането на кораба от залива на Буенос Айрес. Напълно сме сигурни, че офицерството на „Малкълм“ е взело всички мерки, необходими за предпазване на вашето здраве, като включително ви е принудило да съблюдавате една малко неудобна, но напълно наложителна дисциплина.

— Точно така — рече дон Гало. — Всичко това, чудесно. Казвах го още от самото начало. Сега, позволете, уважаеми господине…

— Позволете вие — каза инспекторът. — Въпреки тези предпазни мерки е имало две тревоги, втората от които е принудила капитана да телеграфира в Буенос Айрес. Първият случай за щастие не бе нищо друго, освен мнима тревога и бордовият лекар вече е разрешил на малкия болен да става; вторият обаче, предизвикан от неблагоразумието на жертвата, която непозволено е пресякла санитарния кордон и е достигнала до заразената зона, се е оказал фатален. Господин… — той се допита до едно тефтерче, сред растящия шепот. — Господин Медрано, точно така. Много жалко действително. Позволете, господа. Тишина! Позволете. При тези обстоятелства и след като разговаряхме с капитана и с лекаря, стигнахме до заключението, че вашето присъствие на борда на „Малкълм“ е опасно за здравето на всички. Епидемията, макар и затихваща, би могла да се разрази отново от тази страна, още повече че фаталният случай е приключил в една от кабините на носовата част. Затова именно, дами и господа, ви моля да се подготвите за качване в самолетите след четвърт час. Благодаря ви.

— А защо да се качваме в самолетите? — извика дон Гало, бутайки количката, за да застане с лице към инспектора. — Тогава значи е вярно това за епидемията?

— Драги ми дон Гало, разбира се, че е вярно — каза доктор Рестели, като излезе припряно напред. — Учудвате ме, драги приятелю. Никой не се е съмнявал нито за миг, че офицерството се бори с епидемия от тифус 224, вие много добре го знаете. В същност не става дума за това, господин инспекторе, тъй като всички сме съгласни, а за уместността на мерките, бих казал, твърде драстични, които вие смятате да вземете. Далеч съм от намерението да предявявам правото, което ми се полага като на печеливш, но същевременно настоявам да размислите за вероятната привързаност на едно действие, което…

— Вижте какво, Рестели, оставете тези глупости — каза Лопес, като се изтръгна от ръката на Паула и от заплашителното й щипане. — Вие и всички останали отлично знаете, че Медрано го застреляха тия от кораба. Никакъв тиф, никакъв дявол. А вие чуйте какво ще ви кажа. Пет пари не давам дали ще се връщаме в Буенос Айрес след това, което преживяхме тук, но не смятам да търпя да се лъже по такъв начин.

— Замълчете, господине — каза един от полицаите.

— Нямам никакво желание. Имам свидетели и доказателства за това, което казвам. Единственото, за което съжалявам, е, че не съм бил с Медрано, за да изпозастрелям половин дузина от тия мръсници.

Инспекторът вдигна ръка.

— Е, добре, господа, не исках да се окажа принуден да ви посочвам алтернативата, която ще се яви, в случай че някой от вас, изгубил представа за действителността, от приятелски чувства или от каквото и да било упорствува в изопачаването на истинността на фактите. Вярвайте, че ще съжалявам, ако се окажа принуден да ви сваля в… да кажем, в някоя изолирана област и да ви задържа там, докато се успокоят духовете и може да се даде нормална насока на информацията.

— Мен може да ме свалите където ви хрумне — каза Лопес. — Медрано бе убит от тия. Погледнете лицето ми. Мислите ли, че също е от тифа?

— Вие ще решите — каза инспекторът, обръщайки се най-вече към господин Трехо и дон Гало. — Не бих искал да се окаяла принуден да ви интернирам, но след като упорствувате във фалшифицирането на фактите, потвърдени от най-безупречни хора…

— Не говорете глупости — каза Раул. — Защо не слезем заедно ние с вас, да хвърлим един поглед на мъртвеца?

— О, тялото е вече отнесено от кораба — рече инспекторът. — Сам разбирате, че това е елементарна санитарна мярка. Господа, умолявам ви да размислите. Всички ние можем да бъдем обратно в Буенос Айрес след четири часа. Веднъж пристигнали и след подписването на декларациите, които ще редактираме единодушно, не се съмнявайте ни най-малко, че Организацията ще има грижата да ви изплати подобаващото обезщетение, тъй като никой не е забравил, че това пътуване съответствува на една награда; а фактът, че се е провалило, не е препятствие.

— Хубав край за изречение — каза Паула.

Господин Трехо се поизкашля, погледна към съпругата си и се престраши.

— Аз питам, господин инспекторе… Имайки предвид, както вие отбелязахте, че тялото е вече отнесено от кораба, а и тифната опасност определено намалява, не сте ли помислили за възможността да…?

— Ама разбира се — каза дон Гало. — Каква причина има тези, които сме съгласни… казвам ясно, тези, които сме съгласни… да не продължим пътуването?

Всички заговориха едновременно, гласовете на дамите превъзмогваха плахите опити на полицаите да въдворят тишина. Раул забеляза, че инспекторът доволно се усмихва и прави знак на полицаите да не се намесват. „Разделяй и владей — помисли той, като се подпря на една стена и запуши без никакво удоволствие. — Защо пък не? Все едно дали ще останат, или ще тръгнат, ще продължат или ще се върнат. Горкият Лопес, упорствува, за да блесне истината. Но Медрано щеше да е доволен, ако можеше да разбере; ама че каша забърка…“ Той се усмихна на Клаудия, която присъствуваше на сцената като че ли много отдалеч, а през това време доктор Рестели обясняваше, че някои печални ексцесии не бивало да надвисват над заслужената почивка на мнозинството от пътниците, поради което той вярвал, че господин инспекторът… Но господин инспекторът отново вдигна ръка с дланта напред, докато постигна относителна тишина.

— Разбирам много добре становището, на тези господа — каза той. — Но капитанът и офицерите са сметнали, че пред вид обстоятелствата, болестта и така нататък… С две думи, господа, връщаме се всички в Буенос Айрес или ще се окажа принуден с прискърбие да заповядам временно интерниране, докато се разсеят недоразуменията. Забележете, че опасността от тиф би била достатъчна, за да оправдае подобни крути мерки.

— Ето — каза дон Гало, нахвърляйки се като змей срещу Лопес и Атилио. — Това е резултатът от анархията и високомерието. Казах го още като се качих. Сега ще плащат здравите глави вместо болните, майка му стара. А тези хидроплани сигурни ли са поне?

— Никакви хидроплани! — извика госпожа Трехо, подкрепена от едно предимно женско неодобрение. — Защо да не продължим пътуването, я ми кажете вие?

— Пътуването приключи, госпожо — каза инспекторът.

— Освалдо, и ти ще търпиш това!

— Миличка — рече господин Трехо с въздишка.

— Добре, добре — каза дон Гало. — Взимаме самолета и толкоз, стига да не се споменава повече за интерниране и тем подобни дивотии.

— Действително — каза доктор Рестели, поглеждайки накриво Лопес, — предвид обстоятелствата, ако постигнем единодушието, към което ни приканва господин инспекторът…

Лопес усещаше и погнуса, и жалост. Беше така уморен, че жалостта надделя.

— Не се тревожете заради мен — каза той на Рестели. — Нямам нищо против да се върна в Буенос Айрес и там да се обясняваме.

— Именно — каза инспекторът. — Организацията трябва да бъде сигурна, че никой от вас няма да използува завръщането си, за да разпространява слухове.

— В такъв случай — рече Лопес — Организацията хубавичко се е подредила.

— Драги господине, вашата настоятелност… — каза инспекторът. — Повярвайте, ако аз не разполагам с предварителното уверение, че вие ще се откажете да изопачавате, именно да изопачавате по такъв начин истината, ще се смятам за принуден да направя това, което вече казах.

— Само това липсваше — каза дон Гало. — Първо три дни с разтреперани гащи, а после кой знае колко наврени вдън земя. Не, не и не. В Буенос Айрес, в Буенос Айрес!

— Но разбира се — каза господин Трехо. — Това е нетърпимо.

— Да обсъдим положението спокойно — помоли доктор Рестели.

— Положението е съвсем ясно — каза господин Трехо. — След като господин инспекторът счита за невъзможно пътуването да продължи… — той погледна жена си, мъртвешки бледа от ярост, и направи жест на безсилие — смятаме, че най-логично и естествено е веднага да се върнем в Буенос Айрес и отново да се включим на… на…

— Във — каза Раул. — Да се включим във.

— Що се отнася до мен, нямам нищо против вие отново да се включите — каза инспекторът, — стига да подпишете декларацията, която ще бъде подготвена своевременно.

— Моята декларация ще си я напиша аз до последната запетайка — каза Лопес.

— Няма да си единственият — рече Паула, която се чувствуваше малко смешна от толкова много добродетелност.

— Разбира се, че няма — каза Раул. — Ще бъдем най-малко пет. А това е повече от една четвърт от пътниците, нещо, което не е за пренебрегване при демокрацията.

— Не намесвайте политиката, моля — каза инспекторът.

Глицидът прекара ръка по косата си и тихо започна да му говори, докато инспекторът почтително слушаше. Раул се обърна към Паула.

— Телепатия, скъпа. Сега му казва, че Маджента Стар се противопоставя на номера с частичното интерниране, защото в крайна сметка скандалът ще се окаже по-голям. Няма да ни отведат в Ушуайа[1], ще видиш, дори това няма да стане. Радвам се, защото не съм си донесъл зимни дрехи. Внимавай добре и ще видиш колко съм прав.

Прав беше наистина, защото инспекторът отново вдигна ръка с това негово движение, което неуместно караше човек да си спомня за пингвините, и енергично заяви, че ако не се постигне единодушие, той щял да бъде принуден да интернира всички пътници без изключение. Хидропланите не можели да се разделят и тъй нататък; прибави и други внушителни технически причини. Замълча в очакване на резултатите от старата максима, която Раул бе доловил малко преди това, и не се наложи да чака дълго. Доктор Рестели погледна дон Гало, който погледна госпожа Трехо, която погледна мъжа си. Полигон от погледи, мигновен рикошет. Оратор дон Гало Пориньо.

— Вижте какво, драги господине — каза дон Гало задвижвайки инвалидната си количка. — Да не стане така, че заради непокорството и ината на тия млади контета ние, най-уравновесените и добронамерените, да се озовем дявол знае къде, без да смятаме, че по-късно клеветата ще се разрази над нас, защото аз съм съвсем наясно с този наш свят. Щом като вие ни казвате, че… че нещастният случай е бил предизвикан от тази проклета епидемия, аз лично смятам, че няма причини да се съмняваме във вашата дума на държавен служител. Никак не бих се учудил тазсутрешната свада да е била по-скоро, както се казва, много шум за нищо. Истината е, че нито един от нас — той подчерта последната дума — не можа да види… преждевременно загиналия господин, който, от друга страна, се радваше изцяло на нашата симпатия, въпреки своите глупости в последния момент.

Той завъртя количката на деветдесет градуса и погледна победоносно Лопес и Раул.

— Повтарям: никой не го е видял, защото тези господа, подпомогнати от престъпника, който се осмели да ни затвори снощи в бара — забележете тежестта на това неокачествимо своеволие в светлината на туй, което говорим — тези господа, повтарям, за да ги наречем все още с име, което те не заслужават, забраниха на тези дами, подтикнати от порив на християнско милосърдие, което уважавам, макар моите убеждения да са други, достъпа до стаята на покойника. Какви заключения, господин инспекторе, следва да се направят от това?

Раул сграбчи за ръката Пелуса, който беше тухленочервен, но не можа да му попречи да заговори.

— Как така какви заключения?… Аз го докарах обратно, докарах го, с ето този господин! Кръвта му течеше по пуловера!

— Пиянски делириум вероятно — промълви господин Трехо.

— Ами изстрела, дето му треснах на оня от кърмата, а? Ухото му кървеше като на заклано прасе! Защо ли не го гръмнах в тумбака, божичко, да видим дали пак щяхте да ми излизате с номера с тифа!

— Не се коси, Атилио — каза Раул. — Историята вече е написана.

— Каква ти история — каза Пелуса. Раул сви рамене.

Инспекторът чакаше, той знаеше, че други ще бъдат по-красноречиви от него. Пръв говори доктор Рестели, образец на сдържаност и благоразумие; след него — господин Трехо, пламенен защитник на каузата на справедливостта и реда; дон Гало се задоволяваше с това своевременно да подкрепя с по някое и друго остроумно изречение. В началните минути Лопес си правеше труда да отговаря и настояваше, че те са страхливци, подкрепян от възклицанията и изблиците на Атилио и винаги точните попадения на жилото на Раул. Когато отвращението му отне дори желанието да говори, той им обърна гръб и отиде в един ъгъл. Групата на прокълнатите мълчаливо се събра, дискретна наблюдавана от полицаите. Партията на мира обобщаваше заключенията си, облагодетелствувана от подкрепата на дамите и тъжовната усмивка на инспектора.

[1] Град в Аржентина, най-южното селище в света. — Б.пр. ↑

XLV

Наблюдаван от високо, „Малкълм“ приличаше на кибритена клечка в леген. След като побърза да заеме място до прозореца, Фелипе го погледна с безразличие. Морето губеше всякакъв обем и релефност, превръщаше се в мътна, матова плоскост. Той запали цигара и хвърли поглед около себе си; облегалките на креслата бяха изненадващо ниски. Отляво другият хидроплан летеше при съвършеното усещане за неподвижност. В него беше багажът на пътниците, а вероятно и… Като се качи, Фелипе погледна по всички дупки на кабината, в очакване да открие някаква форма, завита в чаршаф или брезент, по-вероятно брезент. Понеже нищо не видя, предполагаше, че са го натоварили на другия самолет.

— Е, да — каза Беба, седнала между майка си и Фелипе. — Трябваше да се предположи, че това ще свърши зле. Не ми се хареса още от първия момент.

— Можеше да свърши отлично — рече госпожа Трехо, — ако не беше тифът и… тифът.

— Така или иначе станахме за смях — каза Беба. — Сега ще трябва да обяснявам на всичките си приятелки, представяш ли си.

— Да, миличка, ще им обясниш и толкоз. Много добре знаеш какво трябва да кажеш.

— Ако си мислиш, че Мария Луиса и Мечето ще вземат да го повярват…

Госпожа Трехо погледна за малко Беба, а после съпруга си, настанен от другата страна, където имаше само две седалки. Господин Трехо, който беше чул, й направи знак, за да я успокои. В Буенос Айрес те постепенно ще убедят децата да не изопачават обясненията; може би ще е по-подходящо да ги изпратят за един месец в Кордова, в чифлика на леля Флорита. Децата бързо забравят, а освен това те са малолетни и думите им нямат юридически последствия. Действително не си струва човек да се ядосва.

Фелипе продължи да гледа „Малкълм“, докато го видя да се изгубва под самолета; сега оставаше само една безкрайна досада — вода, четири часа вода до Буенос Айрес. Биваше си го полета, в края на краищата за пръв път се качваше на самолет и щеше да има какво да разправя на момчетата. Физиономията на майка му преди да излетят, прикритият ужас на Беба… Жените са невероятни, плашат се от всякакви глупости. Ами да, това е то, стана такава една невъзможна бърканица, че накрая ни напъхаха всичките в един „Каталина“ и обратно в къщи. Убиха един и въобще… Но нямаше да му повярват. Ордоньес щеше да го погледне с неговия си вид, както когато искаше да му демонстрира превъзходство. Щеше да се разбере, малкия, ти какво си мислиш, вестниците за какво са. Да, по-добре да не говори за това. Но Ордоньес, а може би и Алфиери щяха да го питат как е прекарал пътуването. Това беше по-лесно: басейнът, една червенокоса по бикини, играта докрай, малката ми се правеше на невинна, ами ако разберат, срам ме е, няма де, бебчо, тук никой няма да разбере, ела, остави ме малко. В началото не искаше, беше я страх, но нали знаеш какво става, щом я понатиснах както се следва, затвори очи и ме остави да я съблека в леглото. Каква женска, мой човек, нямам думи…

Той се поизлегна в креслото, притворил очи. Ако ти кажа само какво беше… По цял ден, да, и не ме пускаше да си ида, истински капан — така бях лапнал, да се чудиш какво да правиш… Червенокоса, да, обаче надолу по-скоро руса. Естествено и аз бях любопитен, но нали ти казвам, по-скоро руса.

Вратата на кабината на пилота се отвори и се появи инспекторът е доволен, почти младежки вид.

— Чудесно време, господа. След три часа и половина ще бъдем в Пуерто Нуево. Дирекцията сметна, че след като изпълним формалностите, за които вече говорихме, вие по всяка вероятност ще предпочетете незабавно да се отправите към домовете си. За да се избегне губенето на време, ще има таксита за всички и багажът ще ви бъде предаден още при слизането от самолета.

Той седна на първата седалка, до шофьора на дон Гало, който четеше един брой „Рохо и негро“.

Нора, сгушена колкото се може по-надълбоко в креслото си до прозореца, въздъхна.

— Не мога да го възприема — рече тя. — Вярвай, просто е по-силно от мен. Вчера си бяхме толкова добре, а сега.

— Намери на кого да го казваш — промълви Лусио.

— Не разбирам, и ти самият в началото беше така загрижен по тоя въпрос с кърмата… Защо толкова се измъчваха, кажи? Аз не знам, изглеждаха така приятни и симпатични господа.

— Престъпна сган — каза Лусио. — Другите не ги познавах, но Медрано, кълна ти се, смрази ме. Имай предвид, че както вървят нещата в Буенос Айрес, една такава бъркотия може да навреди на всички ни. Представи си, че някой подшушне за това на моите шефове, може да изпусна някое повишение, а може и по-лошо. В края на краищата печалбите бяха официални, на това никой не обърна внимание. Мислеха само да вдигат патаклама, та да се покажат.

— Не знам — рече Нора, като го погледна и веднага сведе очи. — Ти си прав, разбира се, но като се разболя детето на госпожата.

— Е, и какво от това? Не го ли виждаш ей там? Седи си и яде бонбони. Каква беше тая болест, я ми кажи ти? Но тия скандалджии гледаха само как да вдигат врява и да се правят на герои. Мислиш ли, че не разбрах още от началото и не ги сложих на място? Разни там пистолети, дуене… Казвам ти, Нора, ако това се разчуе в Буенос Айрес…

— Но няма да се разчуе, вярвам — каза плахо Нора.

— Да се надяваме. За щастие има доста хора, които мислят като мен и сме мнозинство.

— Ще трябва да подписваме тази декларация.

— Разбира се, че трябва да я подпишем. Инспекторът ще оправи работите. Може би се ядосвам за едното нищо, в края на краищата, кой ще повярва на техните приказки.

— Да, но господин Лопес и Пресути така бяха кипнали…

— Докрая не се отказват от номерата — каза Лусио, — но ще видиш как в Буенос Айрес няма повече да чуеш да се говори за тях. Защо ме гледаш така?

— Аз ли?

— Да, ти.

— Но, Лусио, аз просто те гледах.

— Гледаше ме, като че лъжа или нещо подобно.

— Не, Лусио.

— Да, гледаше ме по особен начин. Но ти не си ли даваш сметка, че аз съм прав?

— Разбира се — каза Нора, като избягваше погледа му. Разбира се, че Лусио е прав. Прекалено сърдит беше, за да не е прав. Лусио е винаги толкова весел, тя трябва да направи всичко възможно, за да забрави той тези дни и отново да бъде весел. Ужасно би било ако лошото му настроение продължи и като пристигнат в Буенос Айрес, той да вземе да направи нещо, и тя не знаеше какво, каквото и да било, да престане да държи на нея, да я изостави, макар че е нелепо да мисли, че Лусио може да я изостави именно сега, когато тя му бе дала най-голямото доказателство за любов, сега, когато тя бе съгрешила заради него. Невероятно изглеждаше, че след три часа отново щяха да бъдат насред града, а сега тя трябва да попита Лусио какво смята да прави, дали тя ще се връща в къщи, защото макар и Моча да разбира, майка й… Тя си представи как влиза в столовата, а майка й я гледа и става все по-бледа и по-бледа. Къде е прекарала тези три дни? „Безсрамница — ще каже майка й. — Такова ли възпитание са ти дали калугерките, безсрамница, проститутка, никаквица.“ Моча ще се опита да я защити, но как да обяснят тези три дни. Невъзможно е да се върне в къщи, ще се обади на Моча да се срещнат с нея и с Лусио някъде в града. Но ако Лусио, както се е ядосал… Ами ако не поиска да се ожени веднага, ако започне да протака сватбата и се върне в службата, при момичетата от канцеларията, особено тая Бети, ако отново започне да излиза с приятели…

Лусио гледаше към морето над рамото на Нора. Като че ли чакаше тя да му каже нещо. Нора се обърна към него и го целуна по бузата, по носа, по устата. Лусио не отвръщаше на целувките й, но тя го усети да се усмихва, когато отново го целуна по бузата.

— Миличко — каза Нора, влагайки цялата си душа, та това, което казва, да излезе както трябва. — Толкова те обичам. Така съм щастлива с теб, чувствувам се така сигурна, знаеш ли, така закриляна.

Тя дебнеше лицето му, докато го целуваше, и видя, че Лусио продължава да се усмихва. Събра сили и заговори за Буенос Айрес.

— Не, не, стига с тия бонбони, снощи щеше да умираш, а сега се чудиш как да хванеш разстройство.

— Изядох само два — каза Хорхе, като се остави да го загърнат в едно пътно одеяло, и прие вид на жертва. — Колко спокойно си лети тоя самолет. Не мислиш ли, че с един такъв самолет може да стигнем до планетата, а, Персио?

— Невъзможно — каза Персио. — Стратосферата ще ни превърне в прах.

Затваряйки очи, Клаудия подпря глава в ръба на неудобното облегало. Ядосваше се, че се е ядосала на Хорхе. Снощи щеше да умираш… Не бяха думи като за него, горкичкия, но тя знаеше, че в същност не бяха предназначени нему, Хорхе носеше вина, която безгранично го надхвърляше. Горкичкият, глупаво беше от нейна страна да стоварва върху него нещо така различно, така далечно от всичко това. Тя отново го загърна, попипа челото му и потърси цигарите. На седалките от другата страна Лопес и Паула се забавляваха, като сплитаха пръсти, играеха на отрязан пръст, на канадска борба. До прозореца, обгърнат в дим, Раул дремеше. Един-два образа заскачаха за миг в просъницата му и избягаха, като изведнъж го събудиха. На двадесет сантиметра от лицето си той виждаше тила на доктор Рестели и якия врат на господин Трехо. Той би могъл почти дословно да възстанови техния разговор, макар че шумът на самолета не му позволяваше да чуе нито дума. Сигурно си разменяха визитните картички, решени да се срещнат много скоро и да се убедят, че нито един от екзалтираните елементи (за щастие добре озаптени от инспектора и собствената си несръчност) не възнамерява да започне кампания с леви пасквили, която всички им да окаля. В този момент, ако се съди по страстта, която доктор Рестели влагаше в движенията си, той вероятно настояваше, че в същност няма никакво доказателство за това, което твърдяха най-разюзданите сред тях. „Един добър адвокат поне би го доказал убедително — помисли развеселено Раул. — Кой ще приеме, кой ще повярва, че в кораб като този сме имали достъп до огнестрелно оръжие и че липидите не са ни разкъсали пет минути след като стреляхме по тях на палубата. Къде са доказателствата за това, което бихме могли да кажем? Медрано, разбира се. Но скоро ще прочетем някой некролог от три реда, много хубаво докаран.

— Слушай, Карлос…

— Момент — каза Карлос. — Извива ми ръката по ужасен начин, погледни само.

— Ощипи я, няма нищо по-хубаво, за да спечелиш на канадска борба. Виж, забавлявах се, като си мислех, че може би старчоците са прави. Ти носиш ли си револвера?

— Не, сигурно е у Атилио — каза Лопес, изненадан.

— Съмнявам се. Когато отидох да си приготвя куфарите, колтът беше изчезнал заедно с всичките патрони. Понеже не беше мой, видя ми се справедливо. Ще попитаме Атилио, но сигурно и на него са му дигнали патлака. Друго нещо ми хрумна също: вие с Медрано бяхте в бръснарницата, нали?

— В бръснарницата? Чакай малко, това беше вчера.

— Възможно ли е да е било вчера? Изглежда, като че ли е минало толкова време. Да, бяхме, разбира се.

— Задавам си въпроса — каза Раул, — защо не разпитахте бръснаря за кърмата. Сигурен съм, че не сте го направили.

— Наистина не сме — рече Лопес, озадачен. — Толкова ни беше добре, приказвахме си, Медрано беше такъв симпатяга, такъв… Но вие давате ли си сметка, че тия мръсници се опитват да твърдят, че нещата са протекли по друг начин…

— Ако се върнем към бръснаря — каза Раул, — не ти ли прави впечатление, че докато всички ние търсехме някакъв проход, за да стигнем до кърмата…

Почти без да ги слуша, Паула гледаше ту единия, ту другия, като се питаше докога ще продължават да разнищват тази история. Истинските съзидатели на миналото са мъжете; тя се тревожеше от това, което предстои, ако въобще се тревожеше. Какъв ли щеше да бъде Ямайка Джон в Буенос Айрес? Не какъвто на кораба, не какъвто бе сега; градът ги очакваше, за да ги промени, за да им върне всичко онова, което бяха снели от себе си заедно с връзката или тефтерчето с телефонни номера при качването си на кораба. Засега Лопес бе ни повече, ни по-малко от един учител, това, което наричат преподавател, човек, който трябва да става в седем и половина, за да отиде да разяснява деепричастията в девет и четиридесет и пет или в единадесет и четвърт. «Какъв ужас — помисли Паула. — А най-лошото ще бъде, когато той види мене там; това ще бъде много, много по-лошо.» Но какво значение? Те се чувствуваха така добре с преплетени ръце, като глупаци; понякога се споглеждаха или се изплезваха един на друг, или питаха Раул дали смята, че са идеалната двойка.

Атилио пръв различи фабричните комини, кулите, небостъргачите и обиколи самолета с необикновено въодушевление. През цялото пътуване бе скучал, седнал между Нелчето и доня Росита, като освен това трябваше да се грижи и за майката на Нелчето, у която виенето на свят предизвикваше сериозни пристъпи на плач и твърде смътни семейни спомени.

Виж, виж, вече сме над реката, ако се загледаш хубаво, ще видиш моста Авелянеда. Като си помислиш само, че на отиване пътувахме повече от три дни, а сега се връщаме с два скока!

— Това е то прогресът — каза доня Росита, която гледаше сина си със смесица от ужас и недоверие. — Сега като стигнем, ще се обадим на баща ти, във всеки случай да дойдат да ни вземат с камионетката.

— Но, госпожо, нали инспекторът каза, че ще има, таксита — увери я Нелчето. — Моля ти се, Атилио, седни, така ми е нервно, като се движиш. Струва ми се, че самолетът ще се наклони, честна дума.

— Като в оня филм, дето всичките измират — каза доня Росита.

Пелуса се изсмя презрително, но все пак седна. Трудно му бе да стои спокойно и през цялото време му се струваше, че трябва да се направи нещо. Не знаеше какво, имаше сили в излишък за каквото и да било, ако Лопес или Раул поискаха. Но Лопес и Раул мълчаха и пушеха и Атилио се чувствуваше смътно разочарован. В края на краищата старците и ченгетата щяха да си постигнат своето, срамота, да беше Медрано тук, сигурно…“

— Ама че си нервен — каза доня Росита. — На тебе май не ти стигнаха всичките вчерашни зулуми. Погледни Нелчето, погледни я. От срам трябваше да изгориш, да беше я видял как страдаше, горката. Никога не съм виждала толкова да се плаче, честно ти казвам. Ах, доня Пепа, децата са истински кръст, повярвайте ми. Колко си ни беше добре в оная каюта, цялата в естествено дърво, и с господин Пориньо, толкова забавен, и точно тия вироглавци да идат да се наврат в бъркотиите.

— Стига, мамо — помоли Пелуса, като откъсна една кожичка от пръста си.

— Права е майка ти — рече плахо Нелчето. — Не виждаш ли, че те измамиха ония другите, нали го каза инспекторът. Накараха те да повярваш какво ли не и ти, разбира се…

Пелуса се изправи, сякаш му бяха забили някъде топлийка.

— Ама ти искаш ли да те заведа пред олтара, да или не? — изрева той. — Колко пъти трябва да ти казвам какво стана, глупачке?

Нелчето избухна в плач, закриляна от шума на моторите и умората на пътниците. Разкаян и разярен, Пелуса предпочиташе да гледа Буенос Айрес. Вече бяха близо, вече малко се накланяха, виждаха се комините на електрическата компания, пристанището, всичко преминаваше и изчезваше, като се полюшваше в мъгла от дим и обедна мараня. „Каква пица ще излапаме с Умберто и Русито — помисли си Пелуса. — Виж, това го нямаше на кораба, което си е право, право си е.“

— Заповядайте, госпожо — каза безупречният офицер от полицията.

Госпожа Трехо пое химикалката с любезна усмивка и подписа в края на листа, където се трупаха вече десет или единадесет подписа.

— Вие, господине — каза офицерът.

— Аз няма да подпиша това — рече Лопес.

— Нито пък аз — каза Раул.

— Много добре, господа. Госпожо?

— Не, няма да подпиша — рече Клаудия.

— И аз няма — каза Паула, като посвети на офицера една много специална усмивка.

Офицерът се обърна към инспектора и му каза нещо. Инспекторът му посочи един списък, в който фигурираха имената, професиите и адресите на пътниците. Офицерът извади червен молив и подчерта някои имена.

— Господа, можете да излезете от пристанището, когато пожелаете — каза той, като удари токове. — Такситата и багажът ви чакат там отвън.

Клаудия и Персио излязоха, хванали Хорхе за ръка и гъстата, влажна горещина на реката и миризмите на пристанището подействуваха отблъскващо на Клаудия и тя прекара ръка по челото си. Да, „Хуан Баутиста Алберди“, номер седемстотин. Застанала до таксито, тя се сбогува с Паула и Лопес, поздрави Раул. Да, телефонният номер е в указателя, на Леубаум.

Лопес обеща на Хорхе, че ще отиде някой ден у тях, въоръжен с калейдоскопа, за който Хорхе си правеше големи илюзии. Таксито тръгна, като откара и Персио, който изглеждаше полузаслал.

— Е, както виждате, пуснаха ни да излезем — каза Раул. — Известно време ще ни държат под наблюдение, но после… Прекалено им е ясно дори какво вършат. Разчитат на нас, естествено. Аз например ще бъда първият, който ще си зададе въпроса какво трябва да направя и кога ще го направя. Толкова пъти ще си задам въпроса, че накрая… Ще вземем ли заедно такси, очарователни младежи?

— Разбира се — каза Паула. — Кажи да сложат багажа ти тук.

Атилио се приближи тичешком, с изпотено лице. Стисна ръката на Паула до премазване, потупа звучно Лопес по гърба, удариха с Раул десници. Сакото с керемиден цвят напълно го връщаше към всичко онова, което го очакваше.

— Трябва да се видим — каза Пелуса въодушевено. — Услужете ми е писалката и ще ви оставя адреса. Ще дойдете някоя неделя на печено, нали? Старият много ще се радва да се запознае с вас.

— Дадено — каза Раул, убеден, че няма да се видят повече.

Пелуса ги гледаше, сияещ и развълнуван. Потупа отново Лопес и записа адресите и телефоните им. Нелчето го викаше с пълно гърло и той се отдалечи натъжен, може би разбираше или долавяше нещо, което не разбираше.

От таксито те видяха как партията на мира се разпръсква, как шофьорът пъхва дон Гало в една голяма синя кола. Някои зяпачи наблюдаваха сцената, но полицаите бяха повече от гражданите.

Притисната между Лопес и Раул, Паула попита къде отиват. Лопес замълча в очакване, но Раул също не казваше нищо, гледаше ги присмехулно и развеселено.

— Като начало бихме могли да пийнем по чашка — каза тогава Лопес.

— Здравословна идея — рече Паула, която беше жадна.

Шофьорът, засмян младеж, се обърна в очакване на указанията.

— Е, добре — каза Лопес. — Тогава хайде в „Лондон“. На „Перу“ и „Авенида“.

Бележка

Този роман бе започнат с надеждата да издигна нещо като параван, който да ме изолира колкото се може повече от любезността, измъчваща пътниците от трета класа на „Клод Бернар“ (отиване) и „Конте Гранде“ (връщане). Тъй като навярно читателят ще го избере с подобни намерения, понеже книгите са единственото място в дома, където все още може да има спокойствие, струва ми се справедливо да му посоча това братско съвпадение в изкуството на бягството.

Бих искал също да му кажа, може би като предпазна мярка, че не съм бил подтикван от алегорични, а още по-малко от чисто етични съображения. Ако към края някое от действуващите лица успява да съзре себе си, а друго плавно се спуска в онова, което добре установеният ред го кара да бъде, то това е ежедневната диалектическа игра, която всеки може да съзерцава около себе си или в огледалото на банята, без обаче да й придава особено голямо значение.

Разговорите на Персио със себе си смутиха някои приятели, които обичат да се забавляват без усложнения. На тяхното възмущение мога да отвърна само че те ми бяха наложени в хода на книгата в същия този ред, като един вид преглед на онова, което се кроеше или разиграваше на кораба. Езикът им внушава други измерения, или не така педантично казано, преследва други цели. Случва се, като играем на „жаба“, след четири отлично хвърлени плочки да запратим петата на покрива; това не е причина за… А, именно, не е причина. И точно затова петата плочка вероятно увенчава играта на някаква невидима мишена и Персио може да измърмори ония стихове, които допускам, че са от анонимен испански автор: „Никой не улучи плочката, аз пък плочката улучих.“

Най-сетне, подозирам, че тази книга ще обърка онези читатели, които подкрепят своите любими писатели, схващайки като подкрепа желанието и едва ли не заповедта да вървят все по същия път и да не излизат с разни нови двайсет. Първият объркан бях аз, защото почнах да пиша, тръгвайки от едно основно намерение, което ми диктуваше други, съвсем различни неща; по-късно, за моя почуда и голямо развлечение, романът се скрои сам и аз трябваше да го следвам, пръв читател на епизоди, които никога не бях мислил, че ще се случат на кораб на Маджента Стар. Би ли могъл някой да каже, че Пелуса, който не ми беше особено симпатичен, така ще се извиси накрая? А да не говорим какво стана с Лусио, защото аз исках Лусио… Но да ги оставим на мира, а освен това подобни неща вече са се случвали на Сервантес и се случват на всички, които пишат, без много-много да планират, оставили вратата широко отворена, за да влиза вятърът от улицата и даже чистата светлина на космическите пространства, както не би пропуснал да добави доктор Рестели.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.